Tet finnes ikke noe annet band som Iron Maiden. Det er ikke bare musikken (hvor fantastisk den enn er) eller albumcoverne eller sceneshowene (selv om det er vanskelig å finne noe annet band med en maskot som er like utholdende som Eddie) eller til og med det utrolige universet de har skapt i løpet av de siste 47 årene. Selv om alt dette selvfølgelig er et mål på hva de har oppnådd.
Nei, det som virkelig skiller Iron Maiden fra andre band har vært deres fantastiske evne til å få kontakt med etterfølgende generasjoner på en måte som andre band ikke gjør. Enten du kom om bord på slutten av 70-tallet med The Soundhouse Tapes, midt i deres storhetstid på 80-tallet eller under deres utrolige oppblomstring etter årtusenskiftet, så er det Maiden du først dundret hodet til som har festet seg hos deg. Du kommer ikke inn i Maiden for nostalgiens skyld - du kommer inn i Maiden fordi albumene de lager nå er like vitale som albumene de lagde den gang.
For meg var det Maiden Japan EP-en på begynnelsen av 80-tallet som fikk meg på kroken som skolegutt. omslaget var det første jeg la merke til - selvfølgelig var det det! Det var Eddie med et samuraisverd! - Men det hadde ikke vært noe uten musikken til å støtte opp om det. Den samme historien har blitt gjentatt opp gjennom årene - for noen er det Seventh Son Of A Seventh Son eller Dance Of Deathfor andre er det Frykten for mørket eller Sjelenes bok. Uansett hvilken versjon av Maiden du hører først, så er det din Maiden.
Vi feirer den tidløse arven i dette spesielle engangsmagasinet, som samler de beste intervjuene og reportasjene fra sidene til Classic Rock og Metal Hammer magasiner. Vi følger bandet fra deres tidligste dager på pubene i London til triumfene på 80-tallet og helt frem til i dag, hvor de står som det mest ikoniske og varige metalbandet på planeten.
Så uansett hvilket Iron Maiden som er ditt Iron Maiden, er det noe for deg her. Som noen en gang sa: Uansett hvor du er, kommer Iron Maiden til å ta deg dit du er, uansett hvor langt..
Dave Everley,
Redaktør

classicrockmagazine.com

Funksjoner

Mian: getty artwork: maiden

70- og 80-tallet
8 De første årene Fra Gypsy's Kiss til Smiler, kartlegger vi Steve Harris' vei fra tegnerlærling til kommende metal-superstjerne.
10 NWOBHMs fødsel En konsert i 1979 som skapte en helt ny bevegelse. Pluss: Vi sporer opp Maidens glemte tidlige medlemmer.
14 Iron Maiden/Killers Hvordan fem skinnjakkekledde råskinn fra East End lagde albumene som ble starten på legenden.
20 The Number Of The Beast Ut med Paul Di'Anno, inn med Bruce Dickinson ... og albumet som skulle gi Maiden verdensomspennende suksess.
26 Maiden Amerika Fra Leytonstone til Las Vegas: Hvordan Maiden inntok USA på 1980-tallet - og vant!
36 Syvende sønn av en syvende sønn Gigantiske isfjell og 10-minutters epos - historien om albumet som tok Maiden til neste nivå.
44 Intervjuet med Steve Harris "Prog rock lærte meg å gjøre hva faen du vil" - Maidens grunnlegger og bassist avslører musikken som formet ham.
90-tallet
52 Tidlig på 90-tallet Maiden hilste det nye tiåret velkommen med ild i årene - men de var i ferd med å møte en krise som satte deres fremtid i tvil.
56 Blaze Bayley Han var mannen som måtte følge etter Bruce Dickinson - nå ser Blaze tilbake på sin tid med verdens største metalband.
00-tallet
62 Skål for en ny verden Gjenforent og gjenfødt - hvordan Maiden gikk inn i det nye årtusenet sterkere enn de noen gang hadde vært før.
66 Et spørsmål om liv og død Klar, ferdig, skyt - hvordan Maiden gikk fra styrke til prog-metallisk styrke med klassikeren fra 2006.
74 Et sted tilbake i tid Spenn deg fast, det kommer til å bli en humpete tur - vi blir med Maiden om bord på Flight 666 når de tar med seg sin fantastiske 2008-turné til Sør-Amerika.
10-tallet
84 The Final Frontier Var deres 15. album slutten på veien for Iron Maiden? Vi setter laserne på stun i et forsøk på å finne ut av det..
92 Clive Burr Han drev Maidens tre første album, men livet hans tok en tragisk vending. Vi satte oss ned med trommeslageren tre år før han døde.
96 Historien om Maidens suksess Fra Ruskin Arms til superstjerner - vi snakker med de tre "kontrollfreakene" som styrte Iron Maiden til verdensherredømme.
104 The Book Of Souls Det var Maidens kronen på verket - helt til en kreftdiagnose satte alt på spill. Alle seks medlemmene åpner opp i sitt mest oppriktige intervju noensinne.
118 Arven etter udyret Bak kulissene på den største turneen i Maidens karriere.
128 Senjutsu Bruce Dickinson og Janick Gers setter seg ned for å snakke om albumet og hvorfor det tok to år etter innspillingen før det ble utgitt.
136 De 50 beste Iron Maiden-låtene noensinne! Den ultimate gjennomgangen av de mest ikoniske hymnene til det største metalbandet av dem alle.

70- og 80-tallet
Fra dyrets fødsel på pubene i East End til arenaene i Europa og Amerika, kartlegger vi Iron Maidens ustoppelige fremgang og historiene bak albumene som kom til å definere metal, fra Number Of The Beast til Seventh Son Of A Seventh Son. Spenn deg fast, det kommer til å bli en helvetes tur..

Steve Harris: fra tegnerlærling til global superstjerne innen metall.

Rising Sons

Sigøynerkyss? Smiler? De er kanskje ikke kjente navn, men uten dem ville Steve Harris sin første smak av bandlivet, ville det ikke vært noe Iron Maiden.
Words: Johnny Black  Portrett: Ross Halfin

Inovember 1973 var Steve Harris en 17 år gammel tegnerlærling. Drømmen om å bli fotballproff hadde blitt skjøvet til side av en gryende interesse for rockemusikk. Med den målbevisstheten som skulle komme til å definere ham, kjøpte han en bass, sa opp jobben og ble med i sitt første band - det første skrittet i en karriere som fortsatt er i full gang mer enn 40 år senere.
Bob Verschoyle (vokalist i Gypsy's Kiss): Jeg møtte Steve da jeg var tolv og han var ti. Han bodde i Beaumont Road Estate i Leyton, og jeg bodde i nærheten. Steve elsket fotball, så jeg pleide å dra dit etter skolen og i helgene for å spille litt. Hver søndag ettermiddag kom noen med en radio, og så hørte vi på Pick Of The Pops med Alan "Fluff" Freeman, for å høre hvem som var den nye nummer én. Etter hvert som vi ble eldre, ble vi mindre interessert i pop og mer i rock. Steve var en stor Genesis-fan, og jeg likte Emerson, Lake And Palmer. Jeg pleide å få kjeft av Steve fordi han var en ren gitarmann; han likte ikke orgel.
Steve Harris: Vi pleide å rote rundt hjemme hos meg. Jeg pleide å ha et par gutter på besøk fra skolen, bare for å tulle litt.
Bob Verschoyle: Etter at Steves mor og far gikk fra hverandre, flyttet han inn hos bestemoren sin, Ada, i Steele Road. Steve kjente en fyr fra skolen, Dave Smith, som kunne spille gitar, så han kom på besøk, og Steve fikk seg en bass. Forskjellen mellom oss andre og Steve var engasjementet. Han spilte bass hele tiden. Han ble utdannet tegner, men det ga han opp for å konsentrere seg om å spille. Hele livet hans var sånn. Alt han gjorde, gikk han hundre prosent inn for. Han var Subbuteo-kongen, for han hatet å tape, så han bare spilte og spilte. Og det samme med fotball eller bass. Dave kjente en annen gitarist, Roy Middleton, som kjente en trommeslager, Paul Sears.
Paul Sears: Vi møtte Steve og Dave på The Cart and Horses en fredagskveld i april 1974, og så inviterte Steve oss hjem til bestemoren sin for å jamme dagen etter. Jeg satte opp utstyret mitt, og vi hadde det litt gøy. Ada hadde et sammenstøt med en av naboene en gang, og luften ble blå. Jeg ante ikke at søte, gamle damer kunne sånne ord. Hun sa bare hvor han skulle gå. "Dra til helvete", sa hun. "Disse gutta kommer til å bli berømte." Hun var fantastisk, en så kul gammel dame, og en stor innflytelse på Steve.
Bob Verschoyle: Jeg kunne ikke spille noe, så jeg pleide å hjelpe til med å sette opp utstyret. Steve skrev ikke sanger ennå, så de begynte med coverlåter, Blowing Free av Wishbone Ash, Paranoid, Smoke On The Water, All Right Now... og Southern Man av Neil Young. En dag kunne ikke Dave synge, så de prøvde å gjøre alt som instrumentaler. Men det fungerte ikke, så jeg tilbød meg å hjelpe til fordi jeg kunne alle ordene. Steve sa "Du kan faen meg synge!", så jeg ble vokalist. Steve måtte være sjefen. Jeg pleide å irritere ham fordi vokalen min var litt ute av takt, så han stoppet opp og prøvde seg på meg. Men når jeg fikk det til, var han fornøyd.
Bob Verschoyle: Dave hadde begynt å skrive sanger, og en av dem het Influencemen den var ganske enkel, mer som punk enn rock for meg. Han skrev en annen som het Heat Crazed Vole - en så forferdelig tittel at vi pleide å le av den.
Paul Sears: For å få det soundet Steve ville ha, trengte vi en andre gitarist. Så jeg foreslo en fyr jeg hadde spilt med som het Tim Nash (også kjent som Tim Wotsit). Han var en utmerket gitarist, veldig sympatisk og uten ego, så han kom inn, og det fungerte. Lyden, spesielt under soloene der Tim spilte hardtslående akkorder, fløt bedre. Så det var den opprinnelige femmannsbandet Influence. Den eneste konserten vi gjorde under det navnet, var talentkonkurransen i St Nick's Hall i Aberfeldy Street i Poplar i juli 1974.
Dave Beazley (også kjent som Dave Lights, Iron Maidens fremtidige lystekniker): Jeg promoterte Steve Harris' første konsert. Det var en Battle Of The Bands-konkurranse i den lokale kirkesalen vår, og det var første gang jeg møtte Steve.
Paul Sears: Det var Steves aller første offentlige opptreden. Han hadde aldri stått på en scene før, og han var så nervøs. Det var stappfullt, og det var The Who's management - Kit Lambert og Chris Stamp - som var venner av sognepresten, som var dommere. Vi åpnet med Influence, som var bra, men vår andre sang, What Went Wrongskulle egentlig starte med Steves bassintro, men den ble forkludret. Det var meningen at jeg skulle ta stikkordet mitt fra Steve og bringe resten av bandet inn, men det stikkordet kom aldri. Men vi kom oss og avsluttet med Heat Crazed Vole.
Dave Beazley: Det var et bra band. Jeg vil ikke si at det var like bra som Iron Maiden, for det var annerledes. Steve lærte seg å spille bass, og prøvde å finne sin stil.
Paul Sears: Lambert og Stamp var veldig hyggelige mot oss. De sa at med tre originale låter i den stilen var det en god sjanse for at vi kunne lykkes, men vi vant ikke.
Bob Verschoyle: Bandet som vant het Flame, men de var alle kledd i uniform, egentlig bare et popband.
Paul Sears: Kort tid etter bestemte vi oss for å bytte navn fordi navn med ett ord - Pentangle, Cream - var litt sent sekstitall, og to ord - Uriah Heep, Deep Purple - føltes nå mer moderne. Så jeg satt på puben en kveld da en gammel gutt reiste seg for å gå på toalettet og sa "Jeg skal ta meg et sigøynerkyss, så drar jeg hjem." Det hadde jeg aldri hørt før, så jeg foreslo det, og alle i bandet elsket det.
Bob Verschoyle: Vi bygde opp settet gradvis til omtrent ti sanger, for det meste coverlåter, en Chuck Berry, et Beatles-nummer - I Am The Walrus - og de to av Daves egne, men Steve var fortsatt veldig nervøs. Før konserter satt han på toalettet, og du måtte dra ham ut. "Kom igjen, Steve. Vi er på om et øyeblikk."
Paul Sears: Vi holdt ut omtrent ti konserter, alt i alt.
Bob Verschoyle: Steve ringte meg alltid for å øve når jeg hadde planlagt noe annet, så til slutt var jeg bare ikke forberedt på å droppe alt når Steve ville. Han jobbet ikke, så det spilte ingen rolle for ham. Så på en øvelse sa jeg bare at jeg skulle dra.
Paul Sears: Vi overlevde ikke lenge etter at Bob dro. Vi visste at det gikk nedoverbakke, og Tim og Steve kom ikke overens på et personlig plan. Til slutt var det bare meg og Steve, helt til han en dag svarte på en annonse i Melody Makerav to brødre, Mick og Tony Clee, som ønsket å danne et band, kalt Smiler.
Steve Harris: Jeg var sytten eller atten. Alle de andre var tjueseks eller tjuesju. Jeg syntes det var flott, for de hadde mye mer erfaring enn meg. Så jeg trodde selvfølgelig at jeg kom til å lære masse ting, og det gjorde jeg. Vi spilte mest blues og rhythm'n'blues. Vi pleide å covere Savoy Brown, Fleetwood Mac, Peter Green.
Paul Sears: Jeg ble ikke med dem lenger enn til øvingsstadiet. Jeg hadde vært på veien i fem år, og jeg begynte å tro at det ikke kom til å bli noe av for meg. Det var på tide å skaffe meg en ordentlig jobb. Jeg sluttet. De hentet inn Doug Sampson for å erstatte meg, og Dennis Wilcock på vokal.
Steve Harris: Da jeg begynte å skrive mine egne ting, var det med en masse kombinasjoner og tidsforandringer og power. Jeg ville gjøre min første ordentlige låt med Smiler, men da jeg kom med den til dem, sa de "Faen, den har for mange taktskifter. Dette gjør vi faen meg ikke!" Jeg taklet ikke den holdningen, så jeg dro og dannet Iron Maiden.

"Jeg pleide å irritere Steve. Vokalen min var litt ute av takt."
bob Verschoyle

NWOBHM

Den 8. mai 1979 ble et firemanns Iron Maiden en konsert i en svetteboks i Nord-London sammen med Samson og Angel Witch - en konsert som skulle bli startskuddet for rockens neste store bevegelse.
Words: JOHNNY BLACK - BILDER: PAUL SLATTERY

Blom 1975 og 1978 gjorde det gryende Iron Maiden seg bemerket på Londons pub-kretsløp. Men med punkens herjinger var det lettere sagt enn gjort å bli lagt merke til av plateselskapene - i hvert fall helt til en DJ ved navn Neal Kay åpnet en ny klubb i Nord-Londons villmark.
Neal Kay (DJ/grunnlegger av Heavy Metal Soundhouse): Punk var den rådende musikken i 1978, men siden 1975 hadde jeg bygget opp et lite sted i Kingsbury som et heavy metal-diskotek. Det var kjent som The Bandwagon i Prince Of Wales-puben, men jeg døpte det om til The Heavy Metal Soundhouse. Hovedrommet hadde plass til rundt 700 mennesker, og vi hadde et gigantisk lydanlegg. Jeg maste på Geoff Barton i Sounds fordi jeg visste at det var unikt og en flott historie. Til slutt kom han.
Geoff Barton (skriver i Soundsaugust 1978): Dekoren minner om Dodge City, i amerikansk B-film-western-stil, men med vekslende blinkende lys/mørke, klarer aldri øynene dine å justere seg til å legge merke til så mange detaljer. Bandwagon og musikken som spilles der er i høyeste grad en nåtidig virkelighet, uansett hva moteekspertene måtte fortelle deg. Og for meg, og en god del andre publikummere, er det som en liten bit av himmelen på jorden.
Alan Lewis (redaktør, Sounds): Jeg skapte NWOBHM (New Wave Of British Heavy Metal) som en forsideoverskrift. Men det var en slags intern spøk. Vi hyllet alltid et eller annet som "The New Wave Of..
Neal Kay: Etter Bartons artikkel begynte band fra hele verden å sende oss kassetter for å spille dem. Folk begynte å reise til The Soundhouse fra hele landet, og plateselskapene begynte å ta med seg artistene sine for å møte ungdommene. Vi fikk besøk av dagsaviser, filmteam - vi lånte ut bikerkontingenten vår til The Who for Quadrophenia. Tidlig i januar 1979 kom en ung fyr opp på scenen og trykket en demokassett med Iron Maiden i hendene mine. Han sa: "Gjør meg en tjeneste, kompis: "Gjør meg en tjeneste, kompis. Ta denne og hør på den, vil du?" Jeg sa: "Ja: "Ja, du og omtrent fem millioner andre." Men jeg tok den med hjem, satte den på, og den var elektrifiserende. Lysår foran alt jeg hadde hørt før. Den hadde blitt spilt inn noen dager tidligere i Spaceward Studios i Cambridge. Kvelden etter spilte jeg den på The Soundhouse, og alle gikk amok.
Steve Harris: Det var det som fikk folk til å bli interessert i bandet. Jeg mener, vi gjorde demobåndet i utgangspunktet for å få jobb. Vi drømte ikke om at den skulle bli plassert noe sted eller noe sånt.
Neal Kay: Geoff Barton hadde startet en Heavy Metal Soundhouse chart i Sounds som jeg satte sammen hver uke basert på forespørslene jeg fikk, og Prowler fra demoen gikk til førsteplass. Jeg ble fast bestemt på å bidra til å få Maiden til å skje. Så jeg la ut på en salgsturné rundt i bransjen med den demobåndet. Jeg ble ledd ut av alle. Mick Parker, manager for The Music Machine i Camden, ringte meg. Han hadde fulgt med på Soundhouse-historien i avisene, og spurte om jeg kunne tenke meg å sette opp konserter med band etter eget valg en gang i uken Det var en kjempemulighet, for det vanskeligste var å få musikkbransjen til å komme ut av London.
Ashley Goodall (A&R-mann, EMI Records): Jeg var ny i EMI, og jeg vokste opp med en forkjærlighet for hard progressiv rock, så instinktet mitt var å se etter band fra det området. Det ble raskt åpenbart for meg at det ikke var punkband som trakk publikum, men tungrocksgrupper. Og det var det nesten ingen A&R-fyrer som var interessert i. Første gang jeg så Maiden var på The Swan i Hammersmith [10. mars 1979]. Jeg gikk inn, og det var som et fotballpublikum. Jeg tenkte: "Vent litt, dette er ekte. Dette skjer." Etter det begynte jeg å se dem oftere for å følge med på dem. Maiden virket mer samlet enn de andre metalbandene jeg så. De var bedre organisert, hadde en mer høylytt tilhengerskare, kassettene, T-skjortene, identiteten - alle bitene så ut til å være på plass.
Neal Kay: Den mest betydningsfulle konserten jeg gjorde på The Music Machine var nok da jeg satte opp Samson, Iron Maiden og Angel Witch [8. mai 1979], som den første konserten på en turné kalt The Heavy Metal Crusade.
Steve 'Loopy' Newhouse (roadie, Iron Maiden): Angel Witch åpnet konserten og spilte det jeg husker som et mektig, Sabbathesk sett.
Geoff Barton: Jeg ble minnet om det første Black Sabbath-albumet som ble spilt gjennom en sementblander. Bandet, kledd i osteklutskjorter og lonebukser, kastet med det lange håret, surmulte, poserte og slo nevene i været etter hver pinefulle gitarsolo.
Steve "Loopy" Newhouse: De spilte i omtrent en halvtime, kanskje mer ... så var det vår tur.
Geoff Barton: Maiden, strålende i tettsittende skinnantrekk, så rolige og kjølig selvsikre ut, og åpningsnummeret Wrathchild var en passende dement rockehymne.
Bruce Dickinson (vokalist, Samson): Det var åpenbart for meg at de var langt foran alle andre på plakaten. Jeg fikk gåsehud av å se dem, det ga meg den samme følelsen jeg fikk som barn da jeg hørte på Deep Purple In Rock for første gang. Jeg husker at jeg tenkte: "Jøss, dette er som Purple for 80-tallet."
Geoff Barton: Under Samsons opptreden fikk du tørris, flashbomber, tørris, konfettiregn, tørris, fyrverkeri, tørris, skyer av flerfarget røyk og til og med litt tørris med på kjøpet.
Steve "Loopy" Newhouse: Bruce Dickinson, en ung mann med store ideer, var høydepunktet i Samsons sett. Vi så ham klatre over hele PA-en, hoppe av og gjøre barrel rolls. Han var den mest elektriske frontmannen vi noen gang hadde sett. Resten av bandet la også merke til det. Jeg sto ved siden av Steve Harris, som hadde Dave Murray til høyre for seg, og de to pratet i vei gjennom Samson-settet. I ettertid kan vi vel alle anta hva det handlet om.
Ashley Goodall: I juni hadde jeg bestemt meg for at jeg ville signere Maiden, men det var ikke lett å selge fordi EMI ikke hadde så mye metal på bok.
Rod Smallwood: Da jeg så Maiden første gang [i midten av juli 1979], spilte de uten Paul Di'Anno, som hadde blitt arrestert for å ha hatt en arbeidskniv i lommen. Det var bare Steve, Dave Murray og den gamle trommeslageren Doug Sampson, og jeg husker bare at jeg tenkte at jeg aldri hadde sett noen se publikum i øynene med den samme intensjonen som de hadde på scenen, og hvor mye de åpenbart levde seg inn i det, og det var sannsynligvis det mest ekte bandet jeg noen gang hadde sett.
Ashley Goodall: Ideen dukket opp om å lage et samlealbum [Metal For Muthas] av denne nye bølgen. Jeg tenkte at det ville være en veldig god måte å oppsummere det som foregikk. Jeg hentet inn bandene for å spille inn noen låter [oktober 1979] i demostudioet vårt på EMI. Å inkorporere Maiden i Metal For Muthas albumet, tror jeg ga meg et forhold til dem som andre plateselskaper ikke hadde. Så snart ett selskap blir interessert, begynner selvfølgelig alle de andre å strømme til. Det ble veldig tydelig på The Marquee showcase-konserten [19. oktober 1979] der Chrysalis og andre dukket opp. Rod Smallwood brukte vår interesse til å få andre selskaper til å se på dem.

Iron Maiden i 1979: (f.v.) Dave Murray, Paul Di'Anno, Steve Harris, Doug Sampson.

"Jeg fikk gåsehud av å se dem.det var Deep Purple for 80-tallet."
Samson-vokalist Bruce Dickinson

Gonna get ya: Maiden bryter ut på scenen på Camdens Music Machine.

Forsiktig med øksa: stamgjestene på The Soundhouse fant opp Guitar Hero.

➻

Running free: tredjevokalist Paul Di'Anno traff den rette tonen.

Rod Smallwood: Det var en enorm kø utenfor, og det var veldig livlig, veldig happening. Det var første gang vi hadde tatt med oss A&R-folk, og det var så fullt at de nesten ikke kunne se.
Ashley Goodall: Men vi var ganske nær Maiden på dette stadiet, og etter Marquee-showet startet de virkelige forhandlingene.
Rod Smallwood: Vi signerte ikke managementkontrakten før etter at jeg hadde inngått platekontrakten med EMI [15. desember 1979] og forlagsavtalen med Zomba, fordi jeg ville forsikre meg om at dette var folk jeg kunne jobbe med på lang sikt.
Ashley Goodall: Rod insisterte på en forpliktelse på tre album fra EMI fordi han ville at bandet skulle være et langsiktig prosjekt. Vi gikk i studio for å lage deres første singel, Running Freerett før jul 1979. Vi gjorde også albumet ganske raskt, på under en måned, med Will Malone som produsent, i Kingsway Studios. Senere samme måned ga vi ut Metal For Muthas som ble en stor sak for EMI. Den ble sendt ut i 20 000 eksemplarer, et enormt antall for en samling med ukjente artister. Den gikk til 12. plass på hitlistene, noe som tok EMI fullstendig på senga. Før vi visste ordet av det, var Maiden på Top Of The Pops [22. februar 1980]. Det var starten på at folk begynte å få vite hvem Iron Maiden var.
Rod Smallwood: Det første albumet kom ut i februar 1980 og debuterte på den britiske hitlisten som nummer fire. Det endte opp med å selge rundt 350 000 på verdensbasis, noe som ikke er dårlig for en gruppe som ble avvist av CBS fordi låtene ikke var sterke nok.
Steve Harris: Planen i starten var bare å få en platekontrakt og turnere, det var ingen tanker om verdensherredømme ... å gå rett inn på hitlistene som nummer fire var langt over forventningene våre, det var egentlig helt vanvittig.

GETTY

EX-FACTOR

Mellom 1975 og 1980 gikk Maiden gjennom fem gitarister, tre trommeslagere, to vokalister og en keyboardspiller. Vi sporer opp noen av dem som er savnet i aksjon..

Ord: Malcolm Dome

Paul Mario Day
Vokal, 1975-76
"Jeg jobbet i nærheten av der Steve Harris bodde. En dag så jeg ham på gaten, og spurte om han var på utkikk etter en sanger. Dette var på slutten av Gypsy's Kiss, og de hadde en sanger på den tiden. Men kort tid etter sa han at han ville gi meg en sjanse. Min første spillejobb var i et kirkerom foran 10-20 mennesker. Men vi fikk raskt et fast sted på Cart And Horses hver torsdag. Vi spilte for det meste originalmateriale, sanger som skulle ende opp på de to første Maiden-albumene. Men vi gjorde også en og annen cover. Bandets sound var allerede på plass. Jeg var ikke en erfaren frontmann, og det talte etter hvert mot meg. De ville at jeg skulle være mer showbiz, og jeg visste ikke hvordan. Jeg ville også tilbringe mer tid med kjæresten min, og kunne ikke få fri fra jobb for å spille konserter. Så til slutt kvittet de seg med meg. Jeg emigrerte til Australia i 1986. Jeg holder meg i gang ved å synge med et coverband i helgene."

Bob Sawyer
Gitar, desember 1976 - våren 1977
"Jeg ble aldri prøvespilt av bandet, jeg kom rett inn. Vår første spillejobb var på en tilstelning på en pub. Alle var i smoking og ballkjoler. Snakk om å være malplassert. Men de elsket oss. Så fikk vi et spilleopphold på Cart And Horses i Øst-London. Settet vårt besto hovedsakelig av låter som etter hvert skulle komme med på det første Maiden-albumet, pluss en cover av Montroses I Got The Fire og en original kalt High Road In Timesom hørtes ut som Trapeze. Jeg gjorde femti konserter med Maiden, for det meste i Øst-London, som var vår høyborg. Sanger Dennis Wilcock kontrollerte bandet på den tiden, og egoet hans var enormt. Han likte meg ikke, og en dag dukket han opp hjemme hos meg med en av roadiene våre, leverte utstyret mitt og sa at jeg var ute. Han gjorde det samme med Dave! Nå spiller jeg i et blues/jazz-band som heter Firebird. Jeg har også skrevet en bok om min tid i musikkbransjen."

Tony Moore
Keyboards/synthesizer, 1977
"Jeg svarte på en annonse i Melody Maker. Maiden var på utkikk etter en keyboardist som også kunne spille synth. Jeg bodde i Bristol, men kjørte til Øst-London for å prøvespille i Scarf Studios i Mile End. Det var veldig avslappet, og de tilbød meg jobben. En stund bodde jeg sammen med Steve hos bestemoren hans. Han og jeg snakket lenge om musikk, og lidenskapen hans for bandet imponerte meg. Han var overbevist om at de ville bli et av de største bandene i verden. Vi øvde i månedsvis. De hadde allerede skrevet låtene på debutalbumet, pluss et par fra det andre. Jeg gjorde bare én spillejobb med dem, på The Bridgehouse i Canning Town. Da var det åpenbart at det jeg gjorde ikke var riktig for dem. De trengte to gitarister, og det var ikke plass til en synth. Jeg sluttet kort tid etter. I disse dager tar jeg meg av håpefulle artister på The Bedford i Sør-London. Et band jeg jobber med, har Jake Smallwood som sanger - faren hans er Rod."

Paul Cairns
Gitar, 1978-79
"Maiden ville ha en ekstra gitarist til å jobbe med Dave Murray. Jeg svarte på en annonse i Melody Maker. Den dagen jeg dukket opp, var det åtte gitarister før meg, og dette var den tredje eller fjerde dagen med prøvespillinger. Dave og jeg var jevnbyrdige, og vi øvde mye sammen hjemme hos bestemoren til Steve. Vi likte begge Thin Lizzys harmoniske gitarstil, og det var den vi ønsket å få inn i Maiden. Jeg gjorde mindre enn ti konserter med dem, og nesten alle var i Øst-London. Vi betraktet alt selv i Vest-London som en utenlandsk konsert!
Jeg spilte på alle låtene på The Soundhouse Tapesmen ble aldri kreditert for dette. Jeg fikk sparken våren 1979 fordi de hevdet at jeg ikke holdt mål på scenen. Men da hadde jeg nettopp kommet ut av sykehuset. Etter en konsert på Cart And Horses fikk jeg beskjed om at de skulle erstatte meg. Jeg tror bandet lette etter en unnskyldning for å bli kvitt meg. Nå er jeg med i en countryrock-duo med en kvinnelig sanger."

"Jeg kom bedre overens med Judas Priest da vi var supportband for dem."
DENNIS STRATTON

Dennis Stratton
Gitar, 1979-80
"Jeg var med i et band som het Remus Down Boulevard. Både Steve Harris og Dave Murray pleide å komme og se oss spille på The Bridgehouse. Da Maiden var på utkikk etter en ekstra gitarist, sendte jeg dem opplysningene mine, men hørte aldri noe fra dem. Ved en tilfeldighet traff jeg kjæresten til Steve på bussen, og hun fortalte meg at de var ivrige etter å få tak i meg. Jeg ga henne adressen min, og dagen etter sendte Rod Smallwood meg et telegram der han ba meg ringe ham. De ga meg en kassett med noen sanger med én gitar. Jeg la til noen harmoniideer, og de tilbød meg spillejobben. Maidens fanskare i Storbritannia var enorm, og det var virkelig hastverk med å få ut debutalbumet. Rod ville holde oss fem sammen som en gjeng, men jeg var gift og hadde barn og ville tilbringe tid med familien min. Dette, kombinert med det faktum at jeg så ut til å komme bedre overens enn noen andre med noen av medlemmene i Judas Priest og Kiss når vi var support for dem, førte til slutt til at de sparket meg i oktober 1980. I disse dager spiller jeg med Maiden-hyllestband over hele verden."

Da 1980-tallet begynte, Iron Maiden i ferd med å spille inn sitt debutalbum. Det var starten på en reise som skulle løfte dem opp i stratosfæren. Men det var noen enorme hindringer som måtte overvinnes først.
Words: Paul Elliott

In de første dagene av 1980, da Iron Maiden gikk inn i Kingsway Studios i Vest-London for å begynne innspillingen av debutalbumet, hadde bassist Steve Harris blandede følelser. Han hadde en stille tiltro til styrken i materialet han hadde skrevet for bandet, og han visste også at bandets nye besetning var den beste noensinne, med en hardtslående trommeslager i Clive Burr og en dyktig gitarist i Dennis Stratton ved siden av Dave Murray.
Likevel hadde Harris innerst inne en nagende frykt. "Jeg var vel alltid bekymret for at alt kunne rase sammen ganske raskt", innrømmet han senere. "Man tar ingenting for gitt - det er den gamle "her i dag, borte i morgen"-greia. Og det er en bransje som er slik - mer enn de fleste andre yrker. Så man prøver å ikke hisse seg opp for mye, i tilfelle det skulle gå galt. Det var min holdning."
Til tross for all sin pragmatisme var Harris den fødte leder, med en voldsom vilje til å lykkes og en målbevisst visjon for Maiden. Som Dave Murray sa: "Steve var kjernen. Han ga bandet dets identitet. Han var veldig omhyggelig og metodisk. Det var slik han var, helt fra starten av. Og det var fantastisk å ha det fokuset med Steves sanger og ideer, og måten han projiserte dem på." Det var dette fokuset, og fremfor alt disse sangene, som skulle definere Iron Maidens første album som en klassiker.
Planen var enkel nok. "Vi hadde spilt disse sangene live i lang tid", sier Harris. "Vi kjente dem ut og inn. Og vi ønsket å fange det vi gjorde live i studio. Jeg tror de fleste første album er slik. For alle band som har eksistert i noen år, er det første albumet det beste fra de årene."
Vanskeligheten var å finne den rette produsenten. En som hadde jobbet med bandet i slutten av 1979, var Andy Scott, gitarist i glamrockerne Sweet, som ble fritatt fra jobben etter å ha foreslått at Harris skulle spille med plekter i stedet for med fingrene. "Jeg fortalte ham hva han kunne gjøre med det", sier Harris.
Hans foretrukne alternativ var Martin Birch, produsent for Deep Purple - som hadde stor innflytelse på Harris - og andre rockegiganter som Rainbow og Whitesnake. Men da Birch var opptatt med Black Sabbaths Heaven And Hellderes første album med vokalist Ronnie James Dio, gikk Maiden-jobben til Wil Malone, som også hadde jobbet med Sabbath som dirigent og arrangør på albumene Sabbath Bloody Sabbath, Sabotage og Never Say Die!
Til bandets irritasjon hadde Malone en tilbakelent tilnærming som grenset til uinteresse. "Vi hadde problemer med produsenten", sier Harris. "Vi pleide å le av at han satt der med føttene på skrivebordet, røykte en stor sigar og leste Country Life - fordi han ikke gjorde en dritt annet. Vi prøvde å få tilbakemeldinger fra ham, og han sa bare: 'Å, jeg tror du kan gjøre det bedre' Så til slutt ignorerte vi ham bare. Vi endte opp med å omgå ham og jobbet direkte med ingeniøren, Martin Levan. Vi holdt fortsatt på å lære på den tiden, så takk og lov for at vi hadde en god tekniker som var interessert i det."

smålig

Iron Maiden i 1980: (f.v.) Dave Murray, Clive Burr, Paul Di'Anno, Dennis Stratton, Steve Harris.

"Det første albumet hørtes ikke like voldsomt ut som når vi spilte live. Det hadde ikke sinnet."
Steve Harris

Livet i parken: Jomfruen har fri i Øst-London.

Det var også et øyeblikk under innspillingen av albumets episke stykke Phantom Of The Operada Harris ante at Dennis Stratton, som var ny i bandet, kanskje ikke var den rette. På en dag da de andre medlemmene ikke var i studio, tok Stratton på seg å legge til ekstra gitarharmonier og korstemmer på låten. Harris ble forferdet da han hørte det. Som han husker det: "De spilte det for meg, og jeg sa: 'Hva faen er det?' Det var som Bohemian Rhapsody gone wrong." Stratton innrømmet senere "Det hørtes for mye ut som Queen. Men sånn er jeg - jeg lar meg rive med."
Han ble, sier han, "litt opprørt" da utsmykningene hans ble fjernet fra sporet. Men han visste hvordan det lå an. Dette var Steve Harris' band, og det budskapet var klart for alle involverte, inkludert plateselskapet EMI. Maidens manager Rod Smallwood var en optimistisk operatør som hadde sikret seg en langsiktig avtale med EMI som det første skrittet mot verdensherredømme, men som han sa: "Plateselskapet hadde aldri noe som helst å gjøre med Iron Maidens kreative visjon. Ingen gikk inn i studio, aldri. De holdt til og med meg utenfor!"
Som hovedlåtskriver var Harris eneforfatter av fem av låtene på albumet Prowler  var en politisk ukorrekt stalker-låt full av trusler; Transylvania en headbangende instrumental med sydende samspill fra Murray og Stratton; Strange World et subtilt, følelsesladet nummer med sci-fi-bilder; Phantom Of The Opera en syv minutter lang blitzkrieg og en luftgitarists drøm; Iron Maidenden tumultariske signaturlåten der vokalist Paul Di'Anno leverte den selvoppfyllende profetien: "Iron Maiden's gonna get you, no matter how far."
To av låtene ble skrevet av Harris og Di'Anno sammen: Running Free, albumets hymne, inspirert av sangerens ungdomskriminalitet som skinhead i East End; og Remember Tomorrowen dyp heavy metal-ballade som for Di'Anno hadde "en spesiell betydning", ettersom tittelen var hentet fra en av bestefarens favorittfraser. Og så var det en låt skrevet av Dave Murray, en sleazy hyllest til en cockneyhore, kalt Charlotte The Harlot. "En fantastisk sang!" Sa Murray. "Flott tittel også." Selv om han la til, noe lite overbevisende: "Jeg kan ikke huske hvor teksten kom fra."
Som Harris senere sa: "Vi holdt tilbake noen sanger, det må jeg innrømme." Blant dem var to av bandets faste innslag i live-settet, Sanctuary og Wrathchildsom begge hadde blitt valgt ut til et New Wave Of British Heavy Metal-samlealbum som EMI skulle gi ut i februar 1980, med tittelen Metal For Muthas. Det var også en følelse i gruppen av at albumet, til tross for Martin Levans beste anstrengelser, hørtes litt underkokt ut. "Ingen av oss var fornøyd med produksjonen", sier Harris. "Det hørtes ikke like voldsomt ut som vi gjorde når vi spilte live. Det hadde ikke nok av ilden og bittet og sinnet som vi hadde i spillet vårt." Men som han også mintes: "Vi visste at vi hadde laget et sterkt album. Det hadde virkelig gode låter og masse attitude. Og som sanger hadde Paul virkelig karisma. Det var fortsatt et godt album. Virkelig bra."
Det var mer enn det. Iron Maidens debutalbum ble spilt inn for den magre summen av 12 000 pund, og skulle vise seg å bli et av de største og mest innflytelsesrike heavy metal-albumene gjennom tidene, en prøvestein for Metallica og så mange andre som fulgte etter.
Iron Maiden var i Bristol for å spille på en skitten liten kåk med det fantasifulle navnet Romeo & Juliet's den 6. februar 1980 - dagen da en knusende anmeldelse av Metal For Muthas albumet dukket opp i en ny utgave av Sounds. Det var bare noen få dager etter at de var ferdige med innspillingen på Kingsway at Maiden hadde begynt Metal For Muthas-turneen, med et annet ungt London-basert band, Praying Mantis, som hovednavn. Sounds skribent Geoff Barton, som hadde gjort så mye for å promotere NWOBHM, la ikke fingrene imellom i sin vurdering av Muthas albumet, og avfeide det som "en vits" og "en lavbudsjetts cash-in på Storbritannias mye omtalte metalliske revival".
Han klaget på svake innspillinger av låter fra lovende band som Praying Mantis og Sledgehammer, og inkluderingen av noen teite artister, deriblant Toad The Wet Sprocket med det tåpelige navnet. Men han roste de to Iron Maiden-låtene, Wrathchild og Sanctuarysom "rå HM/punk-kryssinger og pirrende forsmak på deres egen kommende LP" Og konklusjonen hans - å hylle Maiden som NWOBHMs ledende kraft - var helt riktig. "Jo mer jeg tenker på det, jo mer tror jeg at 'guv'nors' krone nå hviler på deres kollektive cockney-hoder."
For Maiden hadde timingen av NWOBHM vært tilfeldig. Som Harris sa: "Det var åpenbart at noe stort var i ferd med å skje, og det var flott for oss å være midt oppe i det." Men han la til, på typisk ærlig vis: "Jeg brydde meg egentlig aldri så mye om hva som foregikk ellers. Det er ikke det at vi ikke brydde oss om andre band eller noe sånt. Noen band kjente vi som venner, og vi håpet at det gikk bra for dem. Men vi tenkte aldri på hva alle andre gjorde. Vi bare fortsatte med vår egen greie."
Den siste uken i februar Running Free utgitt som Iron Maidens debutsingel. Omslaget forestilte en uhyggelig skikkelse som lurte i et mørkt smug og svingte med en knust flaske mens en langhåret rockefan løp for livet. Den store avsløringen skulle komme med albumcoveret. I forkant av det, Running Free inn på den britiske hitlisten som nr. 34, noe som førte til en opptreden på Top Of The Pops. Bandet markerte seg ved å nekte å mime til låten, slik som var standard for showet. I stedet opptrådte de live, som den første gruppen som gjorde det på TOTP siden The Who i 1972. "Alle pleide å rakke ned på Top Of The Popsmen det var stort for et metalband å komme inn der på den tiden. Det var fantastisk at vi var med der, blandet med alle popgreiene. Og selvfølgelig hatet moren min det, noe som var flott."
Den ble etterfulgt av en stor turné i Storbritannia, der de åpnet for Judas Priest i teatre med plass til 3000 publikummere. På mange måter var det en perfekt match - Priest var de etablerte mestrene innen britisk metal, Maiden var de unge utfordrerne med en lignende stil og tvillinggitarangrep. Men i oppkjøringen til turneen hadde Di'Anno frekt proklamert til Sounds' Garry Bushell at Maiden ville "blåse ballene av Priest". Resultatet var at turneen utspilte seg i en atmosfære av ulmende spenning, med beskyldninger om at Priests road crew saboterte Maidens lyd. Di'Annos skryt fremmedgjorde noen Priest-fans. Mange andre ble overbevist av Maidens live-egenskaper. Og ved et merkelig sammentreff ble Iron Maidens selvtitulerte album og Priests British Steel utgitt på samme dag, 14. april, en uke etter at turnéen var over.
De to hadde mye til felles: klassisk heavy metal-kraft, duellerende gitarer og en enkel produksjon. Di'Annos sang minnet til tider om Priests Rob Halford, og i Remember Tomorrow var det ekko av Priest-klassikeren Beyond The Realms Of Death. Og akkurat som coveret til British Steel skulle bli ikonisk - et barberblad stemplet med bandets logo - skulle omslaget til Iron Maiden brenne seg inn i bevisstheten til metalfans over hele verden.
Illustratøren Derek Riggs visste ingenting om Iron Maiden da han malte en skjelettaktig, villhåret spøkelsesmann i en opplyst bygate. Riggs hadde tenkt at bildet kunne fungere for et punkband. Men da Rod Smallwood kom over illustrasjonen ved en ren tilfeldighet, innså han umiddelbart at den var en perfekt legemliggjøring av Maidens trofaste skrekkmaske som scenerekvisitt.
"Der var Eddie", husker Smallwood. "Det var som om han hadde blitt laget bare for bandet." Bare en liten endring var nødvendig - figurens hår måtte forlenges for å tilpasse det til heavy metal, ikke punk. Denne visjonen av Eddie var så sterk at en ung metalfan fra Brasil, Max Cavalera, senere frontmann i Sepultura, kjøpte albumet bare på grunn av omslaget, uten å ha hørt en tone av Maidens musikk. "Og da jeg spilte det", sa Cavalera, "tok det faen meg knekken på meg."
Albumet fikk en strålende anmeldelse i Sounds av Geoff Barton. "Heavy metal for 80-tallet", skrev han, "dens blendende fart og voldsomme voldsomhet får de fleste plastiske heavy rock-låter fra 60- og 70-tallet til å høres sløve og begravelsesaktige ut i sammenligning." Steve Harris ville kanskje ha stusset over Bartons stadige referanser til en punk-sensibilitet i Maiden: "En hybrid av sikkerhetsnål og løkkebukse? På mange måter, ja!" Men den anmeldelsen spilte en rolle i det som skjedde etterpå - da dette albumet, over all forventning, gikk inn på den britiske hitlisten som nr. 4. For den sindige Harris var det et sjokk. "Jeg kunne virkelig ikke tro det", sier han. "Det var som om drømmene våre gikk i oppfyllelse med en gang."

"Jeg var alltid bekymret for at alt kunne rase sammen ganske raskt."
Steve Harris

getty x2

På scenen med Paul Di'Anno: "En karakter som er større enn livet."

"Eddie slo meg som et ikonisk bilde som ville kjøpe alle store hus." Kiss-bassist Gene Simmons

I kjølvannet av denne triumfen dro Maiden ut på turné igjen, som headliner på mange av de samme teatrene som de hadde åpnet for Priest. Det ble en maratonturné på 45 datoer med Praying Mantis som support igjen, og midt i det hele kom enda en singel - en ny versjon av Sanctuarysom var annerledes enn den på Metal For Muthas albumet, med et cover av Derek Riggs som forestilte Eddie tatt på fersk gjerning i ferd med å drepe den britiske statsministeren Margaret Thatcher: i hennes døde hånd en Iron Maiden-plakat revet ned fra en vegg, i hans en lang kniv dryppende av hennes blod. Kontroversen som oppsto førte til en artikkel i The Daily Mirror med overskriften DET ER MORD! MAGGIE FÅR ROCKEOVERFALL! The Sanctuary singelen gjorde det enda bedre enn Running Freeog nådde en toppnotering på 29. plass.
Bandets omfattende turnévirksomhet var "en prøvelse", som Murray uttrykte det. "Du er i trange rom", sa han. "Turnébussen, garderoben. Man lever og ånder med hverandre, dag ut og dag inn, og det kan være tøft." Men som Smallwood sa om Maidens globale strategi: "Vi ønsket å gjøre store ting i Europa og Amerika. Noen band var enorme i Storbritannia, men betydde ingenting andre steder. Vi så på hele verden." Og i slutten av august - etter en opptreden på Reading Festival som spesialgjester til et band som Harris beundret, UFO - la Maiden ut på sin første europaturné, som oppvarmingsband for KISS.
Det var KISS-bassist Gene Simmons som valgte Maiden til denne turneen. Han sa til Smallwood: "Iron Maiden kommer til å ta over etter KISS som det største merchandising-bandet i Amerika." Og som han senere utdypet: "Maiden slo meg umiddelbart som et band med et enormt potensial. Bandet var både musikalsk og kraftfullt, og som det kapitalistiske svinet jeg er, slo Eddie meg som et ikonisk bilde som ville kjøpe alle i bandet store hus."
I løpet av 24 datoer spilte Maiden for mer enn 350 000 mennesker, og det var under denne turneen at Paul Di'Anno opplevde et øyeblikk han kom til å huske resten av livet. "Jeg så Gene Simmons - en av de rikeste og mest berømte rockestjernene i den vestlige verden - iført en jævla Iron Maiden-t-skjorte", sier han. "Det var da jeg skjønte at verden endelig hadde blitt gal." Men for Dennis Stratton var veis ende nær.
Slik Smallwood så det, hadde Stratton alltid vært en firkantet pinne i et rundt hull. "Dennis likte Eagles", sa han, "og han gikk i røde strides og en slaskete hvit topp. Dessverre var han bare ikke særlig metal." Strattons siste opptreden med Maiden var innspillingen av en singel, Women In Uniformen cover av et corny nummer av det australske bandet Skyhooks. Da singelen ble utgitt i november, i forbindelse med den siste delen av turnéen i Storbritannia, hadde Stratton fått sparken. Hans erstatter var Adrian Smith, en gammel venn av Dave Murray. "Adrian og jeg spilte i et band sammen for lenge siden", sier Murray. "Før jeg ble med i Maiden i '75." Med Smith innkjørt på den turneen, begynte bandet straks å jobbe med sitt andre album. Og denne gangen hadde de produsenten som Steve Harris hadde ønsket seg hele tiden.
Alfølge Dave Murray ble det andre albumet, Killers"det virkelige vendepunktet" for Iron Maiden. "Jeg tror bandet virkelig kom i gang etter det første albumet", sier han, "og en stor del av det var at vi fikk Martin Birch som produsent. Vi var alle store fans av Martins arbeid med Deep Purple. Vi elsket også det han gjorde med Black Sabbath på Heaven And Hellså det at Martin kom om bord for Killers var fantastisk. Han tilførte noe nytt til soundet vårt. På det første albumet spilte vi raskt, nesten som punkrock, men med mer melodi. Martins produksjon på Killers ga oss litt mer finpuss, uten at vi mistet vår kant. Hele albumet var veldig kraftfullt og stemningsfullt, og det var Martin Birch som fikk det ut av oss."
Killers ble spilt inn i desember 1980 i Battery Studios i London. Harris sier "Akkurat som på det første albumet hadde vi mange sanger som vi hadde spilt live. Jeg trengte bare å skrive tre nye."
Albumet inneholdt ti låter: ni skrevet av Harris alene, og tittelsporet av Harris og Di'Anno. Sistnevnte var et tungt drama med grusomme tekster og en dominerende fremføring fra sangeren. Som Murray sa: "Paul hørtes fantastisk ut på Killersog den låten hadde en så ren og rå energi."Wrathchild hadde en mørk intensitet og en uimotståelig kraft, denne nye versjonen, skarpt fokusert av Birch, så mye tyngre enn Metal For Muthas kuttet. Det var flammende energi i Another Life, Innocent Exile, Purgatory og Drifterog en episk følelse i den instrumentale Genghis Khan. Og blant de tre nyskrevne sporene var det et instrumentalt stykke til, The Ides Of Marchsom fungerer som albumets grandiose intro; et halvakustisk nummer, Prodigal Sonfor å tilføre en annen tekstur; og en åndelig arvtager til Phantom Of The Opera i Edgar Allen Poe-inspirerte Murders In The Rue Morgue Murders In The Rue Morgue.
Det Derek Riggs skapte for omslaget til Killers var passende grusomt, med Eddie som en øksesvingende galning som gliser fornøyd mens offeret hans faller. I bakgrunnen et gatebilde fra East End, med en sexbutikk, Charlotte The Harlot opplyst i rødt i vinduet over, og Ruskin Arms, puben der mange av de tidlige Maiden-konsertene ble arrangert.
Ironisk nok, med tanke på omslaget, Killers var gjenstand for en hatchet jobb av Sounds kritikeren Robbi Millar, som slaktet albumet som "en fiasko" og beskrev mye av innholdet som "vel tvilsomt". Den eneste positive anmeldelsen kom fra Malcolm Dome i Record Mirror. Men som Harris sa: "Vi visste at det var et jævlig bra album."
Da Killers ble utgitt 29. februar 1981, hadde bandet allerede begynt en turné i Storbritannia, den første fasen av en verdensomspennende kampanje som skulle strekke seg til 113 datoer. Killers nådde 12. plass i Storbritannia, åtte plasser lavere enn det første albumets toppnotering. Men etter hvert som turneen skred frem, økte salget av Killers etter hvert over 750 000 eksemplarer, mer enn dobbelt så mange som debuten, og 150 000 enheter ble solgt i USA. "Alt handlet om å turnere", sier Adrian Smith. "Ærlig, hardt arbeid. Det handlet ikke om å satse på det store kommersielle albumet. Vi gjorde det vi gjorde. Og mye av det var takket være Steve som leder bandet. Han er veldig rett frem."
På turnéen i Storbritannia var Maidens oppvarmingsband Trust, det franske punk-metal-bandet som AC/DC-sangeren Bon Scott hadde gjort seg til talsmann for, og som hadde en ung, britisk trommeslager med flat nese ved navn Nicko McBrain. Det var da Maiden dro ut i Europa i mai at de første tegnene på problemer kom. Paul Di'Anno hadde alltid hatt sansen for rock'n'roll-livsstilen, og etter at han hadde ødelagt stemmen på grunn av overdreven festing, ble flere konserter i Tyskland avlyst.
"Paul var en personlighet som var større enn livet", sier Harris. "Han var en viktig del av bandet, og på overflaten, det folk kunne se, fungerte det bra med Paul. Men vi hadde en regel: Folk må huske hva de er der for. Vi brydde oss aldri om hva de gjorde andre steder, så lenge de gjorde jobben sin. Og Paul var i ferd med å bli helt fucked up." Di'Anno innrømmet det samme: "Det var ikke bare det at jeg sniffet litt kokain", sa han. "Jeg var på full fart, 24 timer i døgnet."
Iron Maiden kunne rett og slett ikke ta med seg passasjerer. Å turnere var nøkkelen til bandets utvikling. Og selv om Di'Anno klarte å holde det gående i ytterligere tre måneder - gjennom konserter i Østen, der live-EP-en Maiden Japan ble spilt inn, og i Nord-Amerika, der bandet igjen åpnet for Judas Priest - var det klart for Harris at en tøff avgjørelse måtte tas.
"Paul ble gitt sjanser", sier han. "Han fikk lese opprørsloven, og han fikk sjansen til å rette opp i ting. Men han gjorde det ikke. Og vi visste at hvis vi ikke gjorde noe, ville det gå nedoverbakke for oss, og det ville være slutten på det."
Da bandet kom tilbake til Europa i august, dro Harris og Smallwood til Reading Festival for å se NWOBHM-gruppen Samson og møte sangeren deres. Bruce Dickinson hadde sett Iron Maiden spille live for første gang i mai 1979, da de var support for Samson på Music Machine Club i London. "Det var helt åpenbart", sier han, "at Maiden kom til å bli enorme. Dette hyperkinetiske bandet var virkelig en naturkraft. Og Paul Di'Anno, han var grei nok, men jeg tenkte: 'Jeg kunne virkelig gjøre noe med det bandet!'" Noen dager etter møtet med Harris og Smallwood på Reading prøvespilte Dickinson i hemmelighet for Maiden, før bandet dro av gårde med Di'Anno for den siste runden med konserter i Europa.
Ifølge Di'Anno var katalysatoren for hans exit fra bandet bestefarens død i 1981, mannen som hadde inspirert ham til Remember Tomorrow. "Etter å ha mistet bestefaren min", sa han, "virket det ikke så viktig å være med i et rockeband lenger." Di'Annos siste konsert som sanger i Iron Maiden var i København 10. september 1981. Saken ble løst i et møte med bandet og Rod Smallwood. "Det var en sivilisert diskusjon", minnes Di'Anno. "Det var bokstavelig talt slik at Rod sa: 'Paul, vi tror det er best at du forlater Maiden', og jeg sa: 'Det er greit, jeg hadde tenkt å slutte uansett'."
Harris var trist over at det hadde kommet så langt. "Jeg likte ikke å gjøre det jeg måtte gjøre", sier han. "Vi var alle lei oss for å miste Paul, og vi prøvde hardt å holde ham i bandet, men han prøvde ikke hardt nok selv." Han forsto også hvilken sjanse dette var. "Å bytte vokalist er en stor ting for ethvert band. Og vi hadde gjort det bra med de to første albumene. Vi visste at vi ikke hadde noe annet valg enn å gjøre endringen, men du vet ikke hva som kommer til å skje etterpå."
Iron Maiden hadde kommet så langt på så kort tid, og likevel, i september 1981, mens de ventet på å annonsere Bruce Dickinson som bandets nye vokalist, var Steve Harris på en måte tilbake der han var i januar 1980 - en bekymret mann. "Uansett hvor god Bruce var, var det ingen garanti for at Maiden-fansen kom til å like ham", sier han. "Det var en veldig, veldig bekymringsfull tid. Vi visste at Bruce var god, men han var veldig annerledes enn Paul. Så du tenkte: Kommer folk til å akseptere dette?" Det viste seg at Harris hadde svaret på det spørsmålet, og det var ganske enkelt. "Jeg tenkte bare at det må de gjøre!"

Maiden på scenen: "Alt handlet om å turnere. Ærlig, hardt arbeid."

"Paul Di'anno fikk en oppreisning og fikk sjansen til å rette opp i ting. Men han gjorde det ikke."
STeve Harris

Maiden i 1981 med den nye gutten Adrian Smith, nummer to til høyre.

-

Før Dyrets nummer, Var Iron Maiden var Iron Maiden bare en del av den nye bølgen av britisk heavy metal. Etter det var de et verdensomspennende storband. Men å sparke problemvokalisten var ikke den eneste prisen de måtte betale for suksessen.
Words: Paul Brannigan  Portrett: Ross Halfin

Innen sommeren 1981 tok Iron Maiden beslutningen om å sparke vokalist Paul Di'Anno. Det var et dristig trekk. Den frekke, selvsikre 23-åringen fra Øst-London var en helt for headbangere, earthdogs, helvetesrotter og nittehoder, hvis fanatiske støtte hadde ført Maiden frem i spissen for den nye bølgen av britisk heavy metal. Hans utvisning fra bandet markerte ikke bare slutten på en epoke, men ble også sett på med en viss uro av mangeårige tilhengere. Det var en genuin bekymring for at Maiden, etter å ha mislyktes i å matche topp 10-suksessen til det selvtitulerte debutalbumet fra 1980 med den mer gjennomtenkte oppfølgeren, Killerstenkte Maiden nå på en stilistisk makeover som var mer tilpasset det lukrative, men notorisk ustabile, amerikanske rockemarkedet.
I desember 1981, da det nyutgitte Kerrang! publiserte sin første Readers' Poll, glimret Maiden med sitt fravær i kategorien Best Band. Det gikk ikke bassist og grunnlegger Steve Harris hus forbi, men han hadde viktigere ting å fokusere på. På det tidspunktet hadde Maiden forskanset seg i et øvingsstudio i Øst-London med en ny vokalist, 23 år gamle Bruce Dickinson, men ennå ingen nye låter til det avgjørende tredje albumet. Presset var på det unge bandet som aldri før. Men med ryggen mot veggen reagerte Maiden på en fantastisk måte. Bare fire måneder senere kom de ut med The Number Of The Beasten plate som ikke bare omdefinerte deres egen karriere, men som også fungerte som en referanse for alle heavy metal-album som har fulgt de siste 30 årene.
Steve Harris: Vi visste at det var en stor sak å skifte vokalist, men vi visste også at vi ikke kunne fortsette med Paul. Da han først ble involvert i bandet, spurte Rod [Smallwood, manager] meg om det var noen potensielle problemer som kunne dukke opp i fremtiden som han burde vite om. Og jeg sa: "Jeg må være ærlig: "Jeg må være ærlig. Det kan være et problem med Paul, for noen ganger er holdningen hans litt merkelig."
Paul Di'Anno: Ved tiden for Killers begynte bandet å bli litt mer teknisk. Jeg syntes ikke låtene hadde det samme angrepet, og jeg begynte å miste interessen. Jeg følte at jeg kanskje sviktet folk ved å uttrykke min tvil, så jeg sa ingenting. Men så gikk det så langt at jeg begynte å irritere Steve.

Han tar det som det kommer: bruce Dickinsons inntreden i Maiden var et nøkkelelement i deres tidlige suksess.

Feirer at Bruce signerer Maiden-kontrakten: (med klokken fra øverst til venstre) Adrian Smith, Steve Harris, Dave Murray, Bruce Dickinson og Clive Burr.

Steve Harris: Jeg har alltid tenkt at når bandet blir mer suksessfullt, så vil han kanskje være mer interessert. Men jo større vi ble, jo verre ble han.
Rod Smallwood: Paul begynte å bli litt opptatt av hele livsstilsaspektet ved det å være rockestjerne. Og jeg sa: "Du bør faen meg kontrollere det, for jeg kommer til å holde øye med deg. Jeg visste at det eneste som kunne ødelegge for Maiden, var dem selv. Men Paul var så over-the-top. Han begynte å få stemmeproblemer, han røykte som en skorstein, han drakk konjakk, nå tar han litt kokain og speed også, og han gikk glipp av konserter."
Steve Harris: Jeg er ikke interessert i narkotika selv, det har jeg aldri vært. Men jeg har ikke noe imot at andre gjør det de liker - så lenge det ikke ødelegger konserten deres. Vel, Paul lot det ødelegge konserten sin.
Paul Di'Anno: Når du er full av dop og alkohol, blir du en skikkelig drittsekk. Men jeg følte en lettelse da jeg spilte den siste konserten.
Iron Maidens siste konsert med Di'Anno fant sted på Odd Fellows Mansion i København, Danmark, 10. september 1981. Den fremtidige Metallica-trommeslageren Lars Ulrich var blant publikum som så ham bukke for siste gang. Men Steve Harris var allerede på jakt etter en ny vokalist flere uker før Di'Anno ble sendt på dør. Den tidligere Back Street Crawler-frontmannen Terry Slesser ble prøvesunget bak Di'Annos rygg, men hans whisky-dryppende rasp passet ikke til Maidens mer tekniske materiale. Harris vendte oppmerksomheten mot den prangende, flamboyant kledde frontmannen i Maidens NWOBHM-kolleger Samson, Worksop-fødte Bruce Dickinson, også kjent som Bruce Bruce.
Bruce Dickinson: Samson spilte bare noen få konserter sammen med Maiden, men jeg var klar over at de hadde en stor tilhengerskare. Jeg sjekket dem ut da Samson var headliner over dem på et sted som het Music Machine. Jeg fikk gåsehud av å se dem. Det ga meg den samme følelsen jeg fikk som barn da jeg hørte på Deep Purple In Rock. Jeg husker at jeg tenkte: "Jøss, dette er som Purple på 80-tallet. Jeg så på Paul og tenkte at jeg burde være der oppe.
Steve Harris: Jeg har aldri vært særlig interessert i Samson, men jeg har alltid syntes at sangeren deres var bra. Jeg tenkte, ja, fyren har en veldig bra stemme, og han vet hvordan han skal jobbe med et publikum. Jeg syntes han hørtes litt ut som Ian Gillan, faktisk. Da det virkelig gikk til helvete med Paul, var han en av de første jeg tenkte på. Rod var ikke begeistret.
Rod Smallwood: Jeg hadde ikke engang møtt Bruce, men jeg likte ham ikke. Jeg syntes Bruce Bruce var et dumt navn, jeg syntes den hvite greia han pleide å ha på seg på scenen så skikkelig teit ut, og dessuten hadde Samson rotet rundt med Maiden før jeg ble involvert; jeg bærer nag.
Steve Harris: Jeg brydde meg ikke, jeg syntes bare at fyren hadde en flott stemme. Så jeg sa: "Glem det, jeg vil ha ham. Og så avtalte vi å dra til Reading for å ta en titt og se om han var interessert.
Bruce Dickinson: Rod snakket med meg på Reading Festival og sa at han ville at jeg skulle prøve meg. De første ordene som kom ut av munnen min var "Vel, når jeg får jobben, noe jeg kommer til å få, så ikke forvent at det blir det samme som med den fyren dere har for øyeblikket." jeg tenkte at det nok var best å gå inn med åpne kort.
Bruce Dickinson ble offisielt avduket som Iron Maidens nye frontmann på scenen på Palasport arena i Bologna, Italia, 26. oktober 1981. Etter en nervepirrende debut i Storbritannia på Rainbow Theatre i London måneden etter, flyttet bandet til Øst-London for å skrive sitt tredje album. Med studiotid booket i Battery Studios nordvest i London i desember, tikket klokken.
Steve Harris: Det var mye press. Ikke bare hadde vi en ny sanger, vi hadde heller ikke noe materiale. Det første albumet var som et "best of" av låtene vi hadde spilt i løpet av de første fire årene med bandet. Det andre albumet var også hovedsakelig tidlige ting, bortsett fra kanskje fire låter. Da vi kom til det tredje albumet hadde vi ingenting. Vi måtte skrive ...Beast fra bunnen av. Presset hjelper deg til å komme opp med varene. Men du må gå gjennom et helvete for å komme dit.
Adrian Smith (gitarist): Jeg husker at jeg dro hjem til Steve - jeg tror han fortsatt bodde hos bestemoren sin på den tiden - og han spilte meg ideen til Number Of The Beast. Jeg tenkte: "Jøss: "Jøss, det er fantastisk. Det er virkelig annerledes."
Martin Birch (produsent): Da Bruce ble med, åpnet det opp mulighetene for det nye albumet enormt. Jeg trodde rett og slett ikke at Paul var i stand til å håndtere vokal i noen av de ganske kompliserte retningene jeg visste at Steve ønsket å utforske.
Bruce Dickinson: Det var ganske bra, på den måten, fordi jeg ikke skulle bli bedt om å synge ord som allerede var skrevet av Paul, eller sanger som Steve hadde skrevet med ham i tankene. Alt var helt nytt.
Adrian Smith: Jeg var ganske sjenert når det gjaldt å vise bandet sangene mine. Det er smertefullt å sitte foran bandkameratene og si "Dette er min idé", og så stirrer de bare på deg. Men jeg tenkte at hvis jeg ville bli i bandet, ville jeg bli ganske frustrert hvis jeg ikke bidro med ideer. Og heldigvis, med The Prisoner Likte Steve det han hørte.
Bruce Dickinson: The Prisoner begynte i øvingslokalet. Trommeslageren vår [Clive Burr] var ikke der, han var ute og drakk en kopp te, så som den frustrerte trommeslageren jeg er, begynte jeg å slå et enkelt trommebeat i begynnelsen, og så begynte Adrian å spille dette riffet. Harry kom inn og sa "Jøss, for et flott riff!" Og så begynte vi bare.
Adrian Smith: Og 22 Acacia Avenue var noe jeg kom opp med da jeg var veldig ung, en av de første låtene du skriver. Jeg hadde et band, Urchin, og vi gjorde denne sangen, 22. Vi gjorde ting klare til Number Of The Beastog ut av det blå snudde Steve seg mot meg og sa: "Hva var den sangen du pleide å gjøre i Urchin?" og han begynte å nynne den. Og det var 22. Den endte opp med å bli med på platen.
Bruce Dickinson: Jeg hadde fortsatt et juridisk damoklessverd hengende over hodet fra Samson-kontrakten som gjorde at jeg faktisk ikke fikk lov til å skrive, noe som var ekstremt frustrerende, men stemningen var likevel fantastisk.
Martin Birch: Jeg hadde den samme følelsen på Number Of The Beast som da vi gjorde Deep Purple-albumet Machine Head. Det var den samme atmosfæren, den samme følelsen av at her skjer det noe virkelig bra.
Bruce Dickinson: Martin var som en guru for meg og alle i Maiden på den tiden. Hele greia var bare en guttekveld. Vi hadde det jævlig gøy.
Martin Birch: Jeg husker at vi brukte evigheter på å få vokalintroen til tittelsporet riktig. Vi gjorde det om og om igjen og om igjen helt til Bruce sa: "Hodet mitt sprekker. Kan vi ikke gå videre og gjøre noe annet og komme tilbake til dette?" Men jeg ville ikke la ham gjøre noe annet før han hadde fått det perfekt. Det drev ham til vanvidd.
Bruce Dickinson: Jeg ble så forbanna at jeg ødela rommet. Da båndet var på, spurte Martin meg om jeg kunne gjøre skriket på slutten av det første verset. Jeg sa: "Å, gjerne".
Steve Harris: Tanken var å få til et bloddryppende skrik som det på Won't Get Fooled Again. Det fungerte ganske bra.
Martin Birch: På søndagen jobbet vi med sporet Number Of The Beastdet var en regnfull kveld, og jeg kjørte på en varebil. Jeg så bak i bilen, og det var et halvt dusin nonner baki. Og så begynte en fyr å be til meg. Et par dager senere leverte jeg Range Roveren min til reparasjon, og da de ga meg regningen var den på 666 pund.
Steve Harris: Folk tror ikke på dette, men han endret det til 667.
Martin Birch: Jeg husker at jeg sa til dem da den var ferdig: "Dette kommer til å bli et stort, stort album. Dette kommer til å forandre karrieren deres." Det hadde alle de magiske ingrediensene: følelse, ideer, energi, utførelse. Og jeg tror responsen jeg fikk var: "Å, virkelig?"
Ten første teaseren for Maidens tredje album var den galopperende singelen med Wild West-tema Run To The Hills. Singelen ble utgitt 2. februar 1982, før arbeidet med moderalbumet var fullført, og ble Maidens første topp 10-singel, med en 7. plass på den britiske hitlisten. Stolt av å være i utakt med resten av sine jevnaldrende på listene, ble Maidenmaiden ansett som en nyhet av media; opptredener på Top Of The Pops og det anarkistiske lørdagsmorgenprogrammet for barn på TV Tiswas fulgte, noe som hevet bandets profil betraktelig. Eksponeringen betalte seg. Utgitt 29. mars, The Number Of The Beast debuterte på den britiske albumlisten som nr. 1.
Steve Harris: Run To The Hills ble også skrevet i det øvingsrommet. Jeg kom opp med noen riff, og vi jobbet med det der og da. Det var veldig spontant. Det kom ut fantastisk.
Bruce Dickinson: Vi var på turné i Winterthur i Sveits da vi fikk nyheten om albumet. Vi fikk et telegram søndag morgen: "Albumet deres er nummer én!" Og vi sa: "Fantastisk!" Men på det tidspunktet dyttet vi en buss med 30 seter for å gi den starthjelp, fordi sjåføren hadde latt batteriet gå tomt.
Steve Harris: Vi visste at vi hadde laget et sterkt album, men noen ganger er ikke det nok. At det gikk slik, med topp 10-singler og førsteplass på albumet, var utrolig.
Turneen Beast On The Road startet 25. februar 1982 i Queensway Hall i Dunstable. Den varte i 10 måneder, med til sammen 182 konserter. Og det var på turnéen at de første spenningene mellom den kompromissløse kapellmesteren Harris og hans kjepphøye, munnrappe, folkeskoleutdannede nye vokalist begynte å komme til overflaten.
Bruce Dickinson: Steve og jeg pleide alltid å krangle. Han ville sparke meg etter den første måneden av Number Of The Beast turnéen.
Rod Smallwood: Det var litt krangling mellom dem på scenen.
Steve Harris: Først trodde jeg at jeg innbilte meg det. Men det var kvelder på scenen i begynnelsen av den turneen da Bruce pleide å prøve å dytte meg på scenen. Det var bare for moro skyld ... men du kunne se at det var litt mer enn det noen ganger.
Bruce Dickinson: Du hadde i utgangspunktet et veldig passivt band, bortsett fra Steve, som var helt foran i midten. Og da jeg så på dem fra fronten tenkte jeg: "Hmm, jeg liker ikke hvordan det ser ut, det er feil. Sangeren burde stå der." Så det første jeg gjorde var å flytte de små monitorene mine inn i midten, noe som kom i veien for ham. Jeg sang med og kom inn i rytmen, og så kjente jeg et dunk, og så var han der og dyttet meg unna.

Eddies dårlige kosthold
på turné ga ham en usunn blekhet.

ross halfin; iconicpix; getty

Bruce hvem?!
Hvordan ville Maiden ha hørtes ut hvis de ikke hadde hentet inn Dickinson?

Bruce Dickinson var ikke Steve Harris' førstevalg som erstatning for Paul Di'Anno da Iron Maiden sparket sin opprinnelige vokalist i 1981. Før han henvendte seg til Dickinson, ba Harris Terry Slesser, tidligere vokalist i progbandet Beckett og Paul Kossoffs Back Street Crawler, om å prøve seg.
"Jeg hadde prøvd meg i AC/DC", forteller Slesser til Classic Rock"men det virket som om Maidens mindre straight-ahead rock ville passe bedre for meg. Så jeg tenkte: "Hvorfor ikke?"
Slesser prøvespilte for Maiden i et øvingslokale i Chinatown i London. Han ble slått av bandets entusiasme, men innrømmer at han allerede da han prøvespilte, visste at de ville ta sine neste skritt uten ham.
"Vi prøvde tre eller fire sanger, Iron Maiden var en av dem. Og selv om jeg kunne gjøre noe av det, var det andre sanger som passet mindre bra", sier han. "Jeg kunne ikke se for meg at det skulle skje. Hvis jeg hadde blitt med, ville låtene kanskje blitt mer bluesy, noe som ikke passet med Steves visjon for Maiden."
Slesser er fortsatt venner med Harris og Murray, og sier at han ikke angrer på at han gikk glipp av muligheten til å fronte bandet:
"Jeg ville selvsagt hatt det bedre økonomisk", ler han, "men jeg er glad for at jeg har ansvaret for min egen skjebne."

Der egoer våger: Harris og Dickinson kjempet ofte om å stå i sentrum.

dyrets kunst
Maidens omslagskunstner Derek Riggs om sin ikoniske Number Of The Beast kunstverk.

"Manageren ringte meg og sa at de ville ha et bilde til et singelcover som handlet om djevelen og hekseri, og som het Purgatory. Det var en Dr. Strange som hadde en stor skurk med Dr. Strange dinglende i noen snorer som en marionett, og den leste jeg som barn. Jeg kom til å tenke på bildet med en gang. Jeg tenkte at jeg kunne lage en veldig effektiv himmel og helvete-greie ved hjelp av Eddie. De fleste av helvetesbakgrunnene var hentet fra min kunnskap om europeisk kristen middelalderkunst, som var full av slike scener.
"Jeg brukte to dager og netter på å male det. Da manageren så det, smilte han og sa: "Det blir flott til albumet", og ba meg om å lage et til til singelen. Jeg spurte ham om jeg kunne få jobbe litt mer med den, siden den var blitt ferdig så raskt, men han var fast bestemt på at det var i orden. Så det var det du fikk.
"Hørte jeg på Maiden mens jeg jobbet? Nei. Når jeg jobbet i det tempoet, hadde jeg ikke tid til å høre på noe annet enn mine egne hektiske hjerteslag. Og siden jeg jobbet hele natten, ville Maiden-hurra ha forstyrret naboene til det ytterste."
Run For Cover: The Art Of Derek Riggs, er tilgjengelig fra www.derekriggs.com

Steve Harris: Det var en egogreie. Og det fikk meg til å lure på om han var den rette for bandet. Jeg vet ikke om han trodde han måtte markere sitt territorium eller noe sånt, men det trengte han ikke.
Bruce Dickinson: Vi var unge og vi ble alle kastet inn i denne enorme suksess-stormen, og vi taklet det på forskjellige måter. Til en viss grad inngår du en faustisk avtale når du blir med i et suksessrikt band. Det er en pris som blir krevd av deg, og det er veldig lite du kan gjøre med det, bortsett fra å håpe at du kommer ut av det på den andre siden.
O11. mai 1982 tok Maiden The Beast On The Road med seg til Amerika for mer enn 100 konserter som varte helt frem til oktober. I sørstatene utløste albumets tittelspor protester fra religiøse grupper. "De ville tro på alt det tullet om at vi var satanister", sa en forvirret Steve Harris. På slutten av det fem måneder lange USA-oppholdet The Number Of The Beast inn på Billboard Top 40, og Iron Maiden var det hotteste nye metalbandet på planeten.
Bill Barclay (gitartekniker): Det var et heftig program. Vi spilte på Coliseum i El Paso [Texas], fløy til England og spilte på Reading Festival, og neste konsert var i California. Det var ganske tøft.
Bruce Dickinson: Vi turnerte i stasjonsvogner og kjørte rundt og hallusinerte av tretthet. Rod sa at vi ikke hadde råd til buss, helt til turnémanageren en kveld var så utslitt at han sovnet på føttene og gikk i søvne av scenen. Da fikk vi en turnébuss. Som så ble gjenstand for alle mulige slags påfunn.
Adrian Smith: Vi likte alle å ta en drink. Og vi tok litt for mye. En del av det var å tilpasse seg hele greia. Jeg gikk fra å være med i et pub-band til å være med i et band som kunne selge ut store arenaer. Det tok litt tid å venne seg til det presset.
Bruce Dickinson: Opplevelsen av den første USA-turneen var som å ta et veldig kraftig stoff hver kveld. En gjeng 24-åringer fra England sluppet løs i USA, før aids, med endeløse forsyninger av drikke og festmateriale og villige unge jenter? Vi var ikke prester, men samtidig er vi ikke dumme.
Adrian Smith: Fantes det en periode da noen anså sentralstimulerende midler som verre enn alkohol? Jeg tror ikke vi skal gå inn på det i et familieblad. det var hovedsakelig sprit, la oss la det være med det.
Bruce Dickinson: Jeg husker at jeg var forbanna og krøp på hender og knær nedover en hotellkorridor i Tokyo, på jakt etter rundstykker fra romservicebrettene fordi jeg var så sulten. Jeg fikk et glimt av meg selv i et speil og så ut som et villdyr, og jeg tenkte "For en tilstand du er i. Se på deg!" Jeg tenkte at jeg måtte få orden på dette, for jeg kunne allerede se at 10-måneders verdensturnéer kom til å bli mitt liv i overskuelig fremtid.
Steve Harris: Er det sant at jeg pleide å late som om jeg sov på langdistanseflyvninger bare for å unngå å snakke med Bruce? Ha ha. Nei, det tror jeg ikke. Vi har nok alle latt som om vi sover for å unngå hverandre på et eller annet tidspunkt, men jeg kan ikke huske å ha gjort det spesifikt mot ham. Prøver du å skape flere krangler?
Ttretti år etter utgivelsen The Number Of The Beast fortsatt Iron Maidens mest varige musikalske statement, og platen som forvandlet dem fra et spennende ungt britisk band til et skikkelig globalt selskap, og som i sin tur vred rampelyset tilbake fra USA til Storbritannia.
Rod Smallwood: Det var en plate for den tiden. Det var stor interesse for metal over hele verden, og dette var albumet som fokuserte alle. Før Number Of The Beast var vi en del av New Wave Of British Heavy Metal. Etter Number Of The Beastvar Maiden et verdensomspennende storband.
Steve Harris: Jeg syntes ikke det var vårt beste album på den tiden, og det gjør jeg fortsatt ikke. Det er et par spor på den som jeg ikke synes er fullt så bra. Hvis Total Eclipse hadde vært med på albumet i stedet for Gangland ville det ha vært langt bedre. Dessuten synes jeg Invaders kunne ha blitt erstattet med noe litt bedre, men vi hadde ikke noe annet å erstatte den med på det tidspunktet.
Bruce Dickinson: Vi visste at låtene var spesielle. Men hvis vi hadde visst at det ville bli hyllet som et av de beste albumene i rockhistorien, ville vi sannsynligvis ha rotet det hele til.

ross halfin

I 2012, Classic Rock sluttet seg til Iron Maiden bak kulissene i Las Vegas for å se tilbake på hvordan de tok opp kampen mot USA på 1980-tallet - og vant.

a eierne av Aladdin Hotel bestemte seg for å jevne bygningen med jorden med en serie kontrollerte eksplosjoner i april 1998, mistet Las Vegas ikke bare en av sine mest ikoniske bygninger, men verden mistet også et landemerke innen rock'n'roll. Det var her på Aladdin at Elvis Presley giftet seg med sin 21 år gamle forlovede Priscilla Beaulieu den 1. mai 1967. Den påfølgende publisiteten etablerte det nyåpnede hotellet som et av Vegas' fremste utesteder, og i de påfølgende årene fulgte de mest sagnomsuste navnene i musikkbransjen, fra Frank Sinatra til Black Sabbath, i skyggen av The King ved å spille i hotellets vakre teater med plass til 7500 publikummere.
Da Iron Maidens 25 år eldre leder Steve Harris betraktet salen fra siden av scenen om kvelden 3. juni 1981, var han mindre opptatt av Aladdins rike arv eller de elegante arkitektoniske linjene enn av synet av hundrevis av rusede heshers som hadde sunket sammen på de fløyelsbelagte setene som sveipet ned til scenekanten. Dette var ikke helt den stemningen Harris hadde sett for seg for Maidens første konsert på amerikansk jord.
Som Maidens instrumentale introbånd, Ides Of March..., svulmet ut i det halvtomme lokalet, gestikulerte Harris til sine bandkamerater om å følge ham og hoppet over scenemonitorene for å konfrontere lokalet, ansiktet forvrengt av raseri, Fender Precision-bassen stikkende i luften, headstocken bare noen centimeter fra ansiktene til de forskrekkede publikummerne.
"Vi var rett i ansiktet på dem og skrek: "Reis dere, jævla runkere!"" Minnes Harris med en latter. "Folk satt på plassene sine og tenkte: 'Woah, hva i helvete er dette?' Det var våre første 10 sekunder på scenen i USA. Og vi fortsatte stort sett derfra med den samme holdningen."
Historien om Iron Maidens oppstigning til stjernestatus i USA på 1980-tallet er en av tiårets store suksesshistorier. De var ikke det eneste britiske rockebandet som slo gjennom i USA under Reagen-æraen, men det unike var at de ikke kunne takke underholdningsindustriens kulturelle portvoktere eller MTV, radioen eller mainstream-musikkpressen for sin fremgang. Dette var en revolusjon på grasrota, drevet frem av hardt arbeid, forretningssans, urokkelig selvtillit og ren og skjær blodtørst.
Ved å ta opp kampen mot USA uten noens tillatelse gikk de kompromissløse arbeiderklassefolkene fra Øst-London til slutt seirende ut av kampen. Men triumfen skulle komme til å koste dem dyrt, med fare for å sette både personlige og profesjonelle relasjoner på spill, og med fare for at de selv skulle implodere.
Ttretti år etter debuten i Las Vegas er Maiden tilbake over dammen igjen, for sin mest omfattende nordamerikanske kampanje på mer enn et tiår. Setlisten og sceneproduksjonen for Maidens 34-datoer lange England-turné gjenspeiler i stor grad konsertvideoen med samme navn fra 1989, som ble filmet i Birminghams NEC Arena under turnéen til støtte for albumet

En fortelling om hardt arbeid, tvilsomme bukser og gigantiske PHAROAHS.

Bilder: Ross HALfin

ord: Paul Brannigan

LA eller ingenting: Bruce Dickinson på World Slavery-turneen.

Forrige års Seventh Son Of A Seventh Son-albumet. Som sådan er det en historieleksjon for yngre fans, og en mulighet til å minne gamle Maiden-fans om både den makeløse kvaliteten på deres katalog og deres fortsatte relevans.
Selv etter Maidens standarder er turnéproduksjonen svimlende - 22 kjøretøy er nødvendig for å transportere bandet, mannskapet, tre animatroniske Eddies, PA og pyro - og billettinntektene er like imponerende, med bransjebibelen Billboard rapporterer om bruttobillettinntekter på mellom 500 000 og 850 000 dollar per show.
Elleve datoer ut i turnéen, og Classic Rock befinner oss i Montreals Bell Centre, som har plass til 11 700 publikummere. Idet Steve Harris hilser oss med et fast håndtrykk utenfor Maidens garderobe, er det tydelig at turneen allerede har funnet en behagelig rytme. Backstage er stemningen imponerende rolig, og produksjonskoordinator Zeb Minto og hennes assistent, Steves yngste datter Kerry, løser potensielle problemer for crewmedlemmer og lokale scenearbeidere med en saliggjørende ro.
Harris er det første bandmedlemmet som ankommer spillestedet denne ettermiddagen, og han er i god form. Nå som han bor i USA, er han mer tilpasset kontinentets brutalt fuktige somre, og daglige tenniskamper pluss to timer med trening på scenen gjør at han ser solbrun og slank ut. Den 56 år gamle bassisten er beskjeden og rolig, og har alltid vært forsiktig med å bidra til mediesnakk og hype, noe som har gjort ham til et tilbakeholdent intervjuobjekt. Men denne ettermiddagen, når han forteller om bandets vei mot USA, sprer det seg et smil over ansiktet hans når minnene dukker opp igjen.
"Vi var aldri besatt av å slå gjennom i USA", insisterer han. "Vi planla alltid å komme hit og gi alt vi hadde, og enten ville de like det eller ikke. Heldigvis for oss likte de det. De elsket det faktisk. Men det var alltid en utfordring. Vi gjorde ikke ting på den normale måten. Og kanskje er det derfor vi fortsatt er her."
I motsetning til Led Zeppelin og Black Sabbath, eller for den saks skyld NWOBHM-kollegene Def Leppard (som gjorde sine egne ambisjoner klare med inkluderingen av en låt med tittelen Hello America på debutalbumet), turnerte ikke Iron Maiden i USA til støtte for sitt selvtitulerte debutalbum. Det gjorde derimot manageren Rod Smallwood. Smallwood var en bluferdig Yorkshire-mann som hadde gått inn i musikkbransjen som bookingagent, og han hadde turnert i USA én gang tidligere, da hans band Cockney Rebel hadde vært supportband for The Kinks i 1975, men etter eget utsagn visste han så godt som ingenting om det amerikanske rockemarkedet. Han var bekymret for at hans relative uerfarenhet kunne bremse Maidens karriere, og vurderte derfor å hente inn et tungt amerikansk management for å ta seg av bandets affærer i USA, men ble overtalt til å droppe ideen av sin venn og mentor Clive Calder, en sørafrikansk platebransjeleder. "Når du snakker om Maiden, har du lidenskap i øynene", bemerket Calder. "Gå til det amerikanske plateselskapet og overbevis dem."
Og så, høsten 1980, mens Maiden ble med på Kiss' europaturné, dro Smallwood "i kamp" i USA.
"Min og Steves tro på bandet var absolutt", minnes han nå. "På den tiden fantes det ingen metallpresse, og alt jeg hørte om amerikansk radio var: 'De kommer aldri til å spille dette ...' Men det første albumet hadde solgt 60 000 eksemplarer på jungeltelegrafen, og jeg visste at hvis vi fikk det amerikanske plateselskapet på vår side, hadde vi en god sjanse."
Smallwoods første kontaktperson hos Maidens plateselskap, Capitol, var Bruce Ravid, en ung A&R-hotshot som hadde brakt The Knack og Duran Duran til selskapet, og som hadde knyttet et vennskap med Smallwood mens han jobbet i plateselskapets promoavdeling i Cleveland på midten av 70-tallet. Ravid, som nå er musikkindustrikonsulent i Los Angeles og har to nasjonalt syndikerte radioprogrammer, husker at Smallwoods energi og lidenskap for det han jobbet med, elektrifiserte Capitols styrerom og umiddelbart sjarmerte selskapets president Don Zimmermann. Sammen satte de tre mennene i gang med å formulere en ubarmhjertig femårsplan for Maiden i USA, sentrert rundt en årlig utgivelsesplan, en brutal årlig turnéplan og ambisiøse merchandising- og markedsføringskampanjer som hadde som mål å gjøre bandets kadaveraktige sjette medlem, Eddie, til et umiddelbart identifiserbart ikon i sin egen rett.
Med denne planen i baklomma dro Smallwood ut på en sjarmoffensiv og besøkte hvert eneste av Capitols 12 regionskontorer for å selge planen til dem som faktisk kunne utgjøre en forskjell for bandet på grasrotnivå - salgssjefene, promoteringsteamene og kundeservicemedarbeiderne.
I dag er Joel McFadden sjef for et plateselskap, men den gang var han Capitols avdelingssjef i Minneapolis. Han husker at Smallwood blåste inn i hver by som en virvelvind.
"Han var en naturkraft", sier han. "Han var veldig egenrådig, veldig fordomsfri og et av de ærligste menneskene jeg har kjent. Han sa: 'Jeg vet ikke så mye om dette markedet. Lær meg det Han visste hvor han ville gå. Og når du først var en del av hans innerste krets, følte du at du ville gjøre hva som helst for ham og bandet. Lenge før Maiden satte foten her, var det tusenvis av mennesker som ønsket å være med på å slå gjennom i USA."
Iron Maiden landet endelig i Amerika for å promotere sitt andre album, Killersi mai 1981, etter deres første japanske turné noensinne. Med fem dager til overs før de skulle slutte seg til Judas Priests World Wide Blitz-turné i Las Vegas, dro halvparten av bandet, anført av gitarist Dave Murray, til Seattle for å besøke Jimi Hendrix' grav, mens Harris og Smallwood slo seg ned i Los Angeles. Den første kvelden i byen ble Harris og gitarist Adrian Smith tatt med til Rainbow Bar & Grill, en beryktet Hollywood-klubb som var beryktet som Led Zeppelins foretrukne tilholdssted på Sunset Strip gjennom hele 1970-tallet. Tilfeldigvis holdt Jimmy Page hoff den kvelden, og Maiden-medlemmene ble invitert til å gjøre ham selskap - et faktum som ikke gikk ubemerket hen blant klubbens gjester. Etter hvert som ryktet spredte seg om at det var et ungt, hett engelsk rockeband i byen, ble Maiden utsatt for den typen "gjestfrihet" de bare hadde drømt om. Øl, gress og kjekke unge damer ble kastet i deres retning fra alle kanter. "Det var damer over alt på oss", fortalte Smith senere. "Jeg rakk ikke engang å spise opp pizzaen min!"
"Det var helt uvirkelig, helt overkill", sier Steve Harris med en latter, mens han høflig avviser å gå i detalj om omfanget av denne utsvevende introduksjonen til The Land Of The Free. "Vi havnet i alle slags problemer. Vi var unge og lettpåvirkelige, og ting vil skje. Jeg tenkte: 'Herregud, jeg har to måneder med dette. Jeg kommer til å være død når det er over!"
Maiden hadde vært supportband for Judas Priest i Storbritannia året før, selv om frontmann Paul Di'Annos skryt til Sounds om at Maiden ville "blåse ballene" av headlinerne, hadde gjort lite for å oppmuntre til en følelse av bonhomie mellom de to bandene. Men Priests manager, Jim Dawson, var smart nok til å innse at de frekke, unge londonerne ville bidra til å trekke et ungt publikum til konsertene i USA.
Maiden fikk 45 minutter hver kveld, med minimalt med lys og redusert PA. De forventet ingen tjenester, men grep muligheten med begge hender. De dro av gårde til åpningskonserten på Aladdin i to stasjonsvogner. Smallwood kjørte den ene, turnémanager Tony Wigens den andre, og utstyret deres fulgte i en lastebil.
Harris beskriver turen som "en skikkelig utfordring".
"Vi hadde det tøft fra dag én", bemerker han. "Folk hadde kommet for å se Priest; vi var ikke særlig godt kjent der borte i det hele tatt. Men vi tok det med storm. Og helt fra starten av fikk vi utrolige reaksjoner. Helt fantastiske. Og du begynner å tenke: 'Kanskje dette kan skje ...'"
Maiden-gitarist Dave Murray har like levende minner fra den første turneen. Den gang var han en 26-åring med babyansikt, og han husker at han ble overveldet av et land der "alt virket høyere enn alt annet". Men han visste instinktivt at det fantes muligheter i et land der den polerte AOR-en til Foreigner og REO Speedwagon dominerte rockradiobølgene like sikkert som Zeppelinlike sikkert som Zeppelin og Stones hadde gjort et tiår tidligere. "Vi tenkte: 'Hmm, dette kan være begynnelsen på noe fantastisk'", sier Murray. "Vi sov bak i stasjonsvogner med puter stjålet fra moteller, men det spilte ingen rolle. Vi ville ha haiket til konsertene om vi måtte, for de 45 minuttene på scenen var så utrolige."
Ryktet om bandet vokste etter hvert som turneen skred frem. En gruppe hardbarkede fans, som kalte seg Chicago Mutants, begynte å følge bandet fra by til by, og antallet vokste for hver konsert. I Toronto møtte 1200 fans opp på Maidens første kanadiske headline-konsert 19. juni, og i New York strømmet 1000 fans til Brooklyns Zig Zag Records for en signering i butikken under en firekvelders konsert på Palladium.
"Jeg var lei av Rush og Nugent og sånne ting", sa en tenåringsmetalhead til kanadisk TVs New Music Special under et 13 minutter langt innslag om Maiden. "Og disse gutta tilbyr noe annerledes."
"Vi samler fans hele veien," sa Paul Di'Anno stolt til den samme intervjueren. "Forhåpentligvis vil vi være et stort navn etter ytterligere to år med turnévirksomhet. Men jeg håper alle kan si: 'Å ja, Iron Maiden er store nå, men de har ikke forandret seg en tøddel siden vi så dem første gang'."
Ironisk nok var det Di'Anno selv som hadde forandret seg. Den mer tekniske karakteren til Killers albumet gjorde at sangeren følte seg fremmedgjort fra hovedlåtskriveren Harris, og han begynte å stille spørsmål ved sin egen rolle i bandet. Supportsettene ga Maiden mye fritid å slå i hjel. Og mens hans glade bandkamerater nøyde seg med øl og "fugler", var Di'Anno mer opptatt av konjakk og kokain - noe som ikke gikk upåaktet hen etter hvert som opptredenene hans på scenen ble mer og mer glansløse.
"Vi hadde mye tid til å henge rundt og finne på noe dumt", minnes Harris. "Jeg var alltid den fornuftige som prøvde å holde alle samlet, men det er vanskelig når alle vandrer i hver sin retning med fulle glass. Men jeg tenkte alltid: "La oss ikke miste fokus på hva vi egentlig er her for Hele livet hadde vi alle drømt om å være med i et turnerende band, men da vi kom ut dit, var ikke Paul interessert. Jeg liker ikke dop selv, men jeg har ikke noe imot at andre gjør det de liker - så lenge det ikke ødelegger konserten deres. Vel, Paul lot det ødelegge konserten sin."
Da turneen ble avsluttet i Philadelphia 30. juli, dro Maiden tilbake til vestkysten for et par arenashow som support for UFO i California. Tilbake på Rainbow den påfølgende uken innrømmet Harris til Capitol Records' Bruce Ravid at de hadde problemer med Di'Anno, og lurte høyt på om det å bytte ut sangeren ville sette tilbake fremgangen Maiden hadde gjort de to foregående månedene. Ravid, som hadde lagt merke til en markant negativitet i Di'Annos holdning til suksess i USA allerede før bandet landet i landet, forsikret Harris om at det ikke ville skje, og at Eddie for alle praktiske formål var Iron Maidens ansikt utad i USA. "Hvis du skal gjøre den endringen, er det på tide å gjøre det nå", rådet han.
Tre uker senere, 29. august, tok Harris og Smallwood en dag ut av Maidens europeiske turnéplan for å fly tilbake til England for å se sine NWOBHM-kolleger Samson spille på Reading-festivalen. Bak scenen inviterte de Samson-vokalist Bruce Dickinson til å prøve seg i Maiden.
"Når jeg får jobben, og det kommer jeg til å få", sa Dickinson kjepphøyt til de to, "ikke forvent at det blir det samme som med den fyren dere har for øyeblikket."
Dette var akkurat det Harris og Smallwood ønsket å høre.
In kvelden den 10. april 1982 kom Iron Maidens tredje album, The Number Of The Beastavduket som Storbritannias nye nr. 1-album. Mens champagnekorkene sprang på EMIs kontor i Vest-London, var bandet i mindre feirende humør, for nyheten nådde dem mens de dyttet den havarerte turnébussen sin langs en snødekt vei i de sveitsiske Alpene. Ironien i situasjonen gikk ikke Steve Harris hus forbi, og han forsto at for Maiden begynte det virkelige arbeidet nå.
I Amerika var Beast kampanjen beskjedent, med albumet på hitlisten som nr. 150 samme uke som Vangelis' Chariots Of Fire soundtrack nådde førsteplassen. Albumet lå fortsatt utenfor topp 100 da den amerikanske delen av Beast On The Road-turneen startet 11. mai på Perani Arena & Event Center i Flint, Michigan. I samråd med Rod Smallwood valgte bandets amerikanske bookingagent, Bill Olsen, å bringe Maiden tilbake til USA som supportband igjen, og booket 13 konserter på Rainbows Straight Between The Eyes turné, 20 konserter i sør-øst med .38 Special, 41 datoer med Scorpions og ytterligere 30 konserter på Judas Priests Screaming For Vengeance turné. Iron Maidens kalender var fylt til oktober.
Fra utsiden kunne det se ut som om Maiden sto på stedet hvil - de reiste fortsatt i stasjonsvogner, var fortsatt begrenset til 45-minutters sett, og ble fortsatt ignorert av mainstream media. Men etter hvert som albumet klatret oppover på de amerikanske hitlistene og turnéinntektene viste at bandet solgte mer enn hovedattraksjonene hver kveld ved merchandise-standen, hadde Smallwood og Capitol råd til å være tålmodige. Maiden hadde en voksende tilstedeværelse på amerikansk college-radio med singelen Run To The Hillsog bandet ble hyllet av fanzinemiljøet som spredte seg over hele USA. Det ble stadig mer snakk om bandet.
Selv utover salgsstatistikk og medieoppmerksomhet ble Capitols tro på Maiden styrket av forvandlingen i bandet selv. Å få inn Bruce Dickinson ble av plateselskapet sett på som "en umiddelbar oppgradering", ifølge Bruce Ravid, og den økte selvtilliten var tydelig for alle. Maiden hadde endelig en vokalist som kunne tilføre låtene dramatikk og farge, og dessuten en frontfigur som kunne snakke med en arena full av rasende metalheads som om han snakket med en nær venn. For Dickinson var opplevelsen som å "ta et veldig kraftig stoff hver kveld".
"Frem til da hadde jeg egentlig bare vært utenfor Storbritannia på et par ferier og en skoletur", fortalte han meg to tiår etter sin første USA-turné. "Så en gjeng 24-åringer fra England slapp seg løs i Amerika, før aids, med endeløse forsyninger av alkohol og feststoff og en endeløs tilgang på villige unge jenter? Kom igjen, vi var ikke dumme. Vi var ikke dumme, men vi var heller ikke prester."
Turnéen i '82 var ikke uten kontroverser. Albumets tittelspor og omslagsbilder førte til beskyldninger om at Maiden var djeveldyrkere som forsøkte å pervertere den uskyldige amerikanske ungdommen. Eksemplarer av albumet ble satt fyr på utenfor kirker, konserter ble blokkert av opprørte kristne, og høyreorienterte pressgrupper krevde at albumet skulle fjernes fra platebutikker over hele sørstatene. Plateselskapet ga offentlig uttrykk for bekymring, mens de privat ønsket spalteplassene velkommen. I mellomtiden fortsatte de fem bekymringsløse, unge engelskmennene i stormens sentrum likevel.
"Det var helt vilt", sa Harris senere. "De fikk helt feil ende av pinnen. De hadde tydeligvis ikke lest teksten. Det nytter ikke å bli opprørt over disse fanatikerne. Du kan ikke synke ned på deres nivå."
Innen den tid Lyder til Corpus Christi, Texas, for å dekke bandets gryende suksess i USA, var det tydelig å se hvor sterk Maidens tilknytning var til en ny generasjon av forstadsbeboere og "rivetheads". Som The Number Of The Beast ble nr. 33 på Billboard listen, Sounds journalisten Gary Bushell rapporterte at Harris ble mobbet i gatene i texanske byer med bare én hest. Adrian Smith, på sin side, husket at han en morgen åpnet et hotellvindu og fant hundrevis av ungdommer på parkeringsplassen nedenfor med Eddies skjelettaktige ansikt på tatoveringer, T-skjorter og på panseret på muskelbilene sine. Kulten vokste raskt.
Ved slutten av den nordamerikanske delen av The Beast On The Road-turneen - 105 konserter i alt - hadde albumet solgt 384 000 eksemplarer. I henhold til Rod Smallwoods plan var det på tide å flytte The Beast inn på arenaene. Mens bandet - som nå inkluderte nye trommeslageren Nicko McBrain - begynte å jobbe med sitt fjerde album, Piece Of Mindsatte Smallwood seg ned med Bob Olsen og et kart over Nord-Amerika og begynte å stake ut en kurs fra kyst til kyst for sommeren og høsten 1984: først storbyene (New York, Los Angeles, Dallas), deretter metallens tradisjonelle arbeiderbyer (Chicago, Cleveland, Detroit), og til slutt brobyene (Peoria, Knoxville, Poughkeepsie, Madison). Da de var ferdige, var det 80 merker på kartet, og Maiden var dermed dypt inne i USAs hjerteområde i en skala som få engelske rockeband noensinne hadde vært med på.
"Når det gjelder statistikk, var vi egentlig ikke noe headlinerband", innrømmer Smallwood. "Salget var ikke stort nok til å spille på arenaer, men siden vi var ganske aggressive og hissige på den tiden, satset vi bare på det. Vi tok med Saxon og Fastway og solgte det som British Metal Onslaught for å gjøre det til en litt spesiell pakke. Hvis jeg hadde visst det jeg vet nå, ville jeg aldri ha tatt sjansen, men vi satte i gang. Jeg husker at salgstallene kom inn for Seattle-datoen vår, og vi hadde solgt ut - 11 000 mennesker. Noen uker senere solgte vi ut Madison Square Garden for første gang, og da visste vi at vi hadde fått det til."
Bandet var fortsatt på turné da Smallwood, som nå bodde i LA i en festleilighet over Rainbow for å komme nærmere hjertet av den amerikanske plateindustrien, begynte å planlegge deres neste trekk. Mens han gjorde det, kom nyheten om at Maiden endelig hadde fått en mindre hit på de amerikanske rockelistene. Ironisk nok var det ikke albumets utpekte singel Flight Of Icarus eller The Troopermen snarere The Trooperb-siden, en cover av Jethro Tulls Cross-Eyed Mary. Capitol øynet en mulighet og oppfordret Smallwood til å autorisere en ny pressing av Piece Of Mindmed Tull-coveret som bonusspor, og til å presse bandet til å planlegge opptredener på radiostasjoner. Manageren nektet blankt, uvillig til å utnytte Maidens lojale fanbase. Capitol trakk seg, en avgjørelse som avtvang Smallwoods respekt.
"Vi var ikke tilhengere av å ta snarveier", funderer han i dag. "Hvis vi hadde hatt én låt som slo stort på radio, ville vi ikke vært der vi er i dag. Når du er bygget opp der, har du lenger å falle. Hvis det neste albumet kommer ut og du ikke får airplay, er du ferdig. Folk sladrer i denne bransjen, og hvis du mister momentum er du i trøbbel. Vi måtte komme oss videre, på våre egne premisser."
Even  i dag, i en tid da sviktende platesalg gjør det nødvendig for band å tilbringe mer og mer tid på veien for å opprettholde en karriere, er statistikken for Maidens World Slavery Tour fantastisk lesning. Fra 9. august 1984 til 5. juli 1985 spilte de 187 konserter på 322 dager i 24 land. Det ville ha blitt 192 konserter om ikke sykdom hadde tvunget dem til å avlyse en ukes datoer i USA.
I sin opprinnelige form, som skulle begynne i Polen og slutte i Australia, var turneen skremmende nok - Smallwood hadde booket bandet fire kvelder på Hammersmith Odeon i London med plass til 5000 publikummere, fire kvelder på Long Beach Arena med plass til 13 000 publikummere og et sju kvelder langt residensopphold i Radio City Music Hall i New York - men ren og skjær fremdrift førte til at bandet fikk lagt til ytterligere to måneder med konserter på slutten av turnéen. Resultatet var et episk prosjekt som gjorde bandet til ekte superstjerner - noe som drev salget av moderalbumet Powerslave til to millioner bare i USA - men som også var farlig nær ved å rive bandet fra hverandre.
Powerslavesom ble utgitt i september 1984, var ikke nødvendigvis Maidens beste album til da, men det var unektelig deres mest ambisiøse. Midtpunktet var Rime Of The Ancient Marinerharris' 13 minutter lange gjenfortelling av Samuel Taylor Coleridges episke 1700-tallsdikt, mens den stadig mer produktive Smith/Dickinson-skrivende aksen serverte albumets største hitsingel, 2 Minutes To Midnight. Men den viktigste kreative avgjørelsen var å tematisere både Derek Riggs' albumgrafikk og de visuelle bildene for den påfølgende turneen rundt tittelsporet, som Dickinson hadde skrevet, og som tilsynelatende er en teatralsk fortelling om gamle eygptiske guder, men som skjuler en tankevekkende refleksjon over bandets egen ubarmhjertige streben etter suksess. Det Hertfordshire-baserte designfirmaet Brilliant Constructions skapte liv i den hieroglyf-belagte, sarkofag-belagte scenografien med Eddies ansikt i form av en sfinks, og monsteret selv fremsto som en 30 meter høy mumie med flammende øyne.
Selve turnéen var en sensasjon. Den ble innledet med Winston Churchills rørende krigstale til parlamentet ("We shall fight on the beaches..."), og settet varte i nesten to timer, og var en mesterklasse i hvordan man serverer et rockeshow. Dickinson var i spesielt inspirert form som karismatisk dirigent for bandets lys og magi. Bak kulissene var sangeren imidlertid i ferd med å rakne.
"Det var ikke bare lengden på turneen", fortalte han meg senere, "for jeg var ganske sprek da, men vi spilte også på steder der folk ikke så ut til å bry seg om metal eller Maiden. Vi var bare nok et sirkusnummer som dro gjennom byen. Jeg hatet virkelig det. Mot slutten av turneen begynte vi alle å ta litt pisken på oss selv: "Hvis disse folkene ikke bryr seg om hva vi gjør, hvorfor skal vi da bry oss? På en konsert gjorde jeg om teksten til 22 Acacia Avenue som en sang om en ostebutikk, og ingen brydde seg. Det var en dum ting å gjøre, men jeg tenkte bare: "Hva gjør vi her hvis folk ikke legger merke til slike ting?" Jeg visste at folk bare ville underholde oss så lenge vi var det lokale freakshowet i byen."
Når Steve Harris tenker tilbake på det hele nå, har han sympati for Dickinson.
"Den turneen tok knekken på alle", sier han, "og særlig på ham. Han måtte stå opp og synge seks kvelder i uken i 13 måneder, og det krevde sitt. Vi hadde en vanvittig timeplan på den tiden. Det var ikke slik at noen vred armen om på oss, vi var helt klare for det, men kanskje tok vi på oss mer enn vi kunne håndtere. Jeg sier ikke at det nesten knuste bandet, det gjorde det ikke. Men vi måtte sette foten ned og si til Rod: "Hør her, vi trenger en pause, ellers er vi i trøbbel."
"Vi burde ha stoppet tidligere", innrømmer Smallwood. "Det var sannsynligvis en av mange feil jeg har begått. Men, du vet, det gikk virkelig unna for oss da, og jeg var utålmodig. Jungeltrommene tilkalte flere og flere mennesker, og vi ville ha mer. Da vi var headliner på Piece Of Mind turnéen var vi en ny headliner, og vi følte egentlig ikke noe press. Men når du er etablert som headliner må du levere hver kveld, og det er mye tøffere mentalt og dermed også fysisk. Jeg trodde det var det samme, men det er det ikke, det er det virkelig ikke. Det var for mye."
In sommeren 1985, da det utslitte bandet vendte tilbake til familie og venner i London, funderte Rod Smallwood på Maidens neste skritt. Utgivelsen av et dobbelt livealbum, Live After Deathmed brennende opptredener fra Hammersmith Odeon og Long Beach Arena, ville gi guttene hans en velfortjent ferie. Men hvor nå og hva nå?
Fra sitt utsiktspunkt over Sunset Strip var Smallwood ideelt plassert for å se at metal var i endring. Klubber som Rainbow, Whisky A Go Go og Gazarri's ble overtatt av glamorøse pretty-boy-musikere som etterlignet lydbildet og det teatralske spillet til de lokale heltene Mötley Crüe, Ratt og W.A.S.P. Smallwood hadde overtatt managmentet for sistnevnte i 1983. Det var også en oppblomstring rundt den gryende thrash metal-scenen, med Metallica i spissen. Da Metallica-trommeslageren Lars Ulrich besøkte Smallwoods leilighet i LA tidlig i 1986 med en umikset kassett av bandets tredje album, Master Of Puppetsforsto Maidens manager instinktivt at en kulturell og generasjonsmessig kløft var i ferd med å åpne seg innenfor metal, noe som ville by på helt nye utfordringer for hans eget band.
"Brydde jeg meg?" sier han. "Selvsagt brydde jeg meg, for faen! Jeg er konkurranseinnstilt i alt. Du må holde et øye med hva som skjer. Bransjen trenger nye band hele tiden, men vi var ikke klare til å tre til side for noen."
Smallwood utarbeidet nok en ambisiøs femårsplan, og 1989 som Maidens første hele år utenfor album- og turnémøllen, uten å vite at bandet da ville være splittet og på vei mot fritt fall.
I etterpåklokskapens lys er det lett å se World Slavery Tour som et avgjørende øyeblikk i oppløsningen av Maidens klassiske line-up. Da femkløveret samlet seg for å jobbe med sitt sjette studioalbum, Somewhere In Timeled Bruce Dickinson fortsatt psykisk. Steve Harris husker ikke uvennlig at frontmannen var "borte med feene" på den tiden, og kom med låtideer som ikke stemte overens med hans egen visjon for bandets fremtid. Da albumet ble utgitt i september '86, var sangerens navn fraværende på låtskriverlisten. Et tiår senere innrømmet Dickinson til Maidens offisielle biograf Mick Wall at han følte seg "knust innvendig ... som en flue som blir slått".
Til å begynne med virket det som om avvisningen ansporet sangeren til nye kreative høyder. Maidens neste album, Seventh Son Of A Seventh Sonvar et ambisiøst, prog-klingende konseptverk om skjebne, profetier og forutbestemmelse som inkluderte fire Dickinson-medskrivere og noe av bandets sterkeste og mest sofistikerte materiale til dags dato. I en tale like før utgivelsen sammenlignet den foryngede vokalisten Seventh Son med "en heavy metal Dark Side Of The Moon".
"Hvis The Number Of The Beast brakte heavy metal ordentlig inn på 1980-tallet, noe jeg mener den gjorde, så ville den med Seventh Son Of A Seventh Son Tror jeg vi har vist veien for heavy metal på 1990-tallet", sa han selvsikkert til en skribent. Det var i sannhet dristige ord.
I Storbritannia ble albumet en kjempesuksess, og nådde førsteplassen, ga fire topp 10-singler og banet vei for en opptreden som headliner på Monsters Of Rock-festivalen på Donington Park foran rekordhøye 107 000 tilskuere. I Europa fikk albumet topp 10-plasseringer nesten overalt. Men i USA innvarslet utgivelsen en nedtur for dem. Albumet ble nr. 12 på hitlisten og solgte 1,2 millioner eksemplarer, men dette var en nedgang fra forgjengerens to millioner solgte eksemplarer, Somewhere In Timesom debuterte en plass høyere på Billboard 200.
"Da folk her hørte albumet, er jeg ikke sikker på om de helt skjønte det. Ikke med en gang, i hvert fall", sier Steve Harris i dag, og velger sine ord med omhu. "Amerika var litt kalde til det, egentlig."
Rod Smallwood er like diplomatisk, og trekker tilbake en innledende vurdering om at albumet kanskje var "for sofistikert" for Maidens amerikanske publikum, før han nøyer seg med ordet "annerledes".
"Det var Maiden som beveget seg i en mer progga retning", bemerker han. "Mottakelsen var skuffende fordi det sannsynligvis var første gang vi ikke tok et steg videre i USA. Det tok bare ikke fyr."
Etter den mer nedstrippede, modernistiske følelsen av Somewhere In Time-turneen, var Seventh Tour Of A Seventh Tour-produksjonen en tilbakevending til den grandiose iscenesettelsen av Powerslave. Inspirert, som alltid, av Derek Riggs' albumgrafikk, inneholdt scenografien isfjell, toppmoderne visuals og Eddie omskapt til en krystallkulekikkende klarsynt. Femtisju konserter i Nord-Amerika ble booket, og Maiden tok med seg de da fremadstormende LA-rockerne Guns N' Roses som support - et band hvis idé om rock'n'roll hadde svært lite til felles med Maidens visjon. Det var en avgjørelse begge bandene skulle komme til å angre på.
"Publikummet vårt likte dem ikke", sier Harris rett ut. "Vi begynte i Canada, og publikum reagerte veldig dårlig på dem. Jeg trodde det ville bli bedre, men det ble det ikke. Axl hadde virkelig problemer med publikum, og han pleide å bli forbanna, og det irriterte folk."
"For oss var hele greia latterlig", skrev Slash i sin selvbiografi fra 2007. "Vi hatet sceneshowet deres på stedet hvil, og hadde vanskelig for å spille med den isscenen bak oss hver kveld. Vi var så malplassert at det var en utfordring. Det bandet er en britisk institusjon, og vi innså at ... vi var et amerikansk oppkomlingsband som køddet med deres veletablerte system."
"Vi sa hei et par ganger, men vi hadde egentlig aldri så mye med dem å gjøre", trekker Harris på skuldrene. "Vi hadde våre egne problemer. Vi var ute og spilte seks låter fra albumet, men det virket som om folk var mer opptatt av å høre jukeboksfavorittene, og ville at vi skulle spille litt for safe. Det var skuffende."
Den 5. juni, da turneen nådde Shoreline Amphitheatre utenfor San Francisco, nektet Axl Rose å forlate hotellrommet sitt og informerte bandkameratene sine om at han var for syk til å opptre. Dagen etter, i forkant av to utsolgte konserter på Irvine Meadows Amphitheatre med 16 000 tilskuere, trakk GN'R seg fra turneen med henvisning til Axls halsproblemer. Det faktum at debutalbumet deres Appetite For Destruction var på vei mot Billboard Topp 10 mens Seventh Son at Appetite For Destruction gikk motsatt vei var antagelig en ren tilfeldighet, og Rod Smallwood hevder at ikke en eneste billett ble returnert til billettkontoret etter GN'Rs plutselige exit.
Maiden var litt for opptatt av sin egen interne kjemi til å bry seg om det. Gitarist Adrian Smith var i ferd med å isolere seg fra bandet. Året etter annonserte han at han skulle slutte, og dermed var det slutt på Maidens "klassiske" line-up.
"Vi kunne føle at Adrian var på vei bort", innrømmer Harris. "Han hadde klaget over lyden sin og det ene og det andre i et par turneer, og det gjorde ikke noe godt for moralen i bandet. Vi kom alle hjem og sa: 'Det var en flott konsert', og så satt han i hjørnet og stønnet. Det virket ikke som om han hadde lyst til å være der. Han var bare ute på en, og vi klarte ikke å få ham tilbake."
"Sannheten er at jeg var ulykkelig", innrømmet Smith senere. "Det var mange lange telefonsamtaler. Det hele var veldig følelsesladet. Men samtidig [da jeg sluttet] føltes det som om det var en lettelse."
Bruce Dickinson så på vennens avgang med tristhet og en viss gnagende følelse av gjenkjennelse. Selv om Syvende sønn albumet representerte et høydepunkt i hans eget bidrag til Maidens lydbilde og estetikk, begynte også Dickinson å bli lei av bandets ubarmhjertige timeplan, og han begynte å føle seg presset av å "prøve å tilpasse seg den etablerte Maiden-rutinen". Han begynte å fordype seg i fritidsaktiviteter - fekting, flyging, skriving av en roman (den farseaktige The Adventures Of Lord Iffy Boatrace), og til og med et soloalbum (som skulle dukke opp i 1990 som Tattooed Millionaire), men følelsen av at han var låst fast i en endeløs rille i sin daglige jobb vedvarte. Det skulle gå fem år før sangeren fulgte Smith ut av bandet. Og da han endelig gjorde det, i august 1993, innrømmet han det rett ut: "Jeg har gått i søvne kreativt de siste fem årene." Det skulle ta det meste av et tiår før foreningen ble gjenopprettet.
On scene på scenen i Bell Centre oppfordrer Bruce Dickinson på sedvanlig vis et begeistret publikum til å gjøre seg hørt. "Skrik for meg, Montreal!" roper han. "Skrik for meg, Montreal!"
Hvis Nord-Amerika ikke helt "skjønte" Iron Maiden på Seventh Tour Of A Seventh Tour, kan det samme kan ikke det samme sies om de 11 700 Maiden-fansen som set-listen i kveld. Bandet låter fantastisk denne kvelden, like vitalt og energisk som noen gang de siste tre tiårene.
Før konserten, mens nyheten om at neste dags konsert på Molson Amphitheatre i Toronto er utsolgt, kan Steve Harris tillate seg et smil når han blir spurt om bandets utsikter til å gjenta 80-tallssuksessen i USA tre tiår senere. Bassisten er aldri en nostalgiker, og han er optimistisk i sin påstand om at det er mye mer i vente fra bandet sitt, som han karakteriserer som fornøyde, men ikke selvtilfredse i 2012. Men selv når han er på sitt mest hardhudede, vil Maidens utrettelige leder innrømme at 80-tallet markerte en avgjørende periode i bandets spesielle forhold til USA.
"Det var definitivt ikke noe som skjedde over natten", ler han. "Når vi ser tilbake, gjorde vi kanskje ting vanskeligere for oss selv enn det kunne ha vært, men vi gjorde alltid ting på vår egen måte. Og nå er vi her fortsatt, og publikumher, og publikummet vårt er her fortsatt, så hvem kan si at det ikke var den riktige måten hele tiden?"

Til venstre: Steve Harris gjør seg fortjent til sine striper i 1985.

"Det var damer overalt. Jeg rakk ikke engang å spise opp pizzaen min."  Adrian Smith

Over til høyre: rod Smallwood og Steve Harris.

"Vi sto rett i ansiktet på dem og skrek: 'Reis dere opp, idioter!'" Steve Harris

PYRAMID-ORDNINGEN
Det tok et toppteam to måneder og 145 000 pund å bygge det ikoniske scenografien til World Slavery Tour. Charlie Kail var en av dem.
Charlie Kail: "Jeg var eier av Brilliant Constructions. Jeg møtte Maiden første gang da de var supportband for Judas Priest. Jeg bygde noen små håndholdte rekvisitter til dem, og de takket meg i programmet for mine "briljante konstruksjoner". Jeg tenkte: "Det er et godt navn på selskapet
"World Slavery-scenen utviklet seg på en måte fra ideer fra bandet - spesielt deres lysdesigner Dave Lights, med mange innspill fra Alan Chesters hos [scenedesignerne] Hangman og, selvsagt, innspill fra [Maiden-artisten] Derek Riggs. Vi hadde ikke CAD [datastøttet design], så det ble tegnet for hånd, hovedsakelig av Alan og Dave Lights. Jeg var ingeniøren. Vi var seks personer som jobbet med det på Brilliant, og så ytterligere fire eller fem på Hangman. Vi måtte jobbe raskt. Vi jobbet dag og natt, og det var mye underleveranser. Det tok to måneder å bygge det.
"Kulissene så helt utrolige ut. Det var et par store, malte kulisser - Eddie som en farao på en trone [figur 1, til høyre] og en passasje inne i en pyramide [fig. 2]. De er bare flate malerier, men de er vakkert utført - de så ekte ut. Vi gjorde ting som å bygge inn belysning i hieroglyfene - disse detaljene gjorde det virkelig spesielt.
"Det var noen banebrytende spesialeffekter, som Eddie-on-a-stick [fig. 3 og 4]. Det var et hode, skuldre, armer og overkropp på en kirsebærplukker - jeg tror det fortsatt er den største Eddie som noensinne er bygget. Det gigantiske Pharoah-hodet bakerst på scenen delte seg, og denne enorme Eddie kom til syne. På en av konsertene parkerte de kirsebærplukkeren for nær scenen, og da den store avsløringen skjedde, var alt du kunne se Eddies hode som vugget opp og ned bak Nicko McBrain. Jeg kunne føle Rod Smallwoods øyne bore seg inn i siden av hodet mitt. Det var den eneste gangen det ikke fungerte.
"Som alltid med Dave Lights, så snart han fikk tak i et skikkelig budsjett, bygde han en enorm lysrigg [fig. 5 og 6]. Det var en av de første lysriggene med radikale bevegelser - den beveget seg opp og ned og rundt og rundt. Senere ble det normen for alle slags band.
"Hvis du hadde vært backstage, ville du ha sett et par snekkere som trakk i tau for å åpne Pharoahs hode, en fyr som betjente løftekranen, og folk som trakk backdrops av og på. Hele greia kostet sannsynligvis 145 000 pund - mye på den tiden. Men Maiden var pionerene for de store showene innen heavy metal.
"Jeg aner ikke hvor greiene endte opp. Men jeg dro hjem til Steve Harris en gang. Han hadde en pub i huset sitt, og en av sarkofagene fra scenografien sto i baren."

1

2

4

5

3

6

"Vi var bare enda et sirkusnummer på vei gjennom byen." Bruce Dickinson

Øverst: Bruce på frifot.
Over: Smith blir teknisk: Smith blir teknisk.  "Det er diss etterfulgt av en h-moll-syvende, og så... Skjønner du hva jeg mener?"

"Jeg vet ikke hva folk forventer"
I 2012 lanserte Steve Harris sitt første soloalbum, British Lion.

Iron Maiden-leder Steve Harris' soloalbum, som har vært under utvikling i mer enn ti år, er hans debut, British Lionhar bassisten fått med seg et nytt band - vokalist Richie Taylor, gitaristene Graham Leslie og David Hawkins og trommeslageren Simon Dawson. Bassisten beskriver de 10 låtene som "70-talls-influert, britisk-klingende hardrock", og lover at det vil inneholde noen overraskelser for Maiden-fansen. "Jeg vet ikke hva folk forventer," bemerker han, "men det er nok ikke dette."
Folk vil kanskje bli overrasket over å høre at Steve Harris gir ut et soloalbum.
Ja, det tror jeg. Og jeg tror det er en god ting. Det er den eneste sjansen jeg har hatt til å beholde litt mystikk. Albumet har blitt til over latterlig lang tid, men vi har klart å holde det hemmelig, og det har vært ganske morsomt.
Hvor kom impulsen til å lage det fra?
Det begynte med at Graham Leslie kom til meg med en kassett med sanger - noe som viser hvor lenge siden det er - og jeg syntes de var veldig bra, så jeg sa at jeg ville prøve å hjelpe bandet hans med å gjøre noe. Det endte med at jeg ble manager for dem, produserte dem og skrev med dem. Da det bandet imploderte, tenkte jeg: "Dette må jeg gjøre noe med", for jeg syntes låtene var så sterke.
I 1992 snakket du om at du var mentor for et ungt band som het British Lion. Noen forbindelse?
Ja, det var slik det oppsto. Jeg har holdt kontakten med Richie og Graham. Så jobbet Richie med en gitarist som heter David Hawkins, som er en veldig talentfull fyr, og vi begynte å skrive låter sammen.
Hvorfor er dette tiden for et soloalbum med Steve Harris?
Fordi det endelig er klart. Gutta har ventet veldig tålmodig på meg i årevis, og det har vært frustrerende til tider, men hva kan jeg gjøre? Jeg er så opptatt med Maiden. Folk har allerede sagt til meg: "Skal du gjøre dette i stedet for Maiden?" Selvsagt ikke. Maiden kommer alltid til å være førsteprioritet. Men det er interessant og spennende å prøve nye ting.
Ingen som leser dette vil ha hørt British Lion ennå. Hvordan vil du beskrive det?
Jeg vil si at det er mer mainstream rock enn metal, veldig britisk, veldig 70-talls-preget og ganske kommersielt - men bra kommersielt. Det er nikk til The Who og UFO og noen klassiske britiske rockeband. Men det er ikke det progressive rockealbumet noen kanskje forventer.
Det er et ganske nostalgisk preg på den enkelte steder. Er plata en hyllest til musikken du vokste opp med?
Det kan man vel si, antar jeg. Men du kan sikkert si det samme om Maiden. Men ja, jo eldre du blir, jo mer nostalgisk blir du. Du blir mer bevisst på din egen dødelighet og begynner å tenke rare og fantastiske ting - spesielt når du har drukket noen halvlitere med Guinness.
Det er elementer av Maiden-sound i albumet også. Hva skulle forhindre at en låt som Us Against The World havner på et Iron Maiden-album?
Fordi den er skrevet sammen med andre. Jeg ville aldri tatt med noe til Maiden som var skrevet med folk utenfra. Det er mange gode låtskrivere i Maiden. Vi trenger ingen hjelp.
Noen folk vil være forvirret over hvorfor du i det hele tatt trenger å gjøre et soloalbum, med tanke på at Maiden alltid har vært ditt band, og at du sikkert kan gjøre hva du vil innenfor Maiden?
Vel, Maiden er egentlig ikke sånn. Ja, på de tidlige albumene er de fleste låtene mine. Men etter hvert som vi har gått inn i forskjellige epoker med forskjellige folk som har skrevet, har det blitt mer og mer samarbeid. Det har vært viktig for Maiden å gjøre det i stedet for at jeg skal diktere alt. Men jeg har sekkene fulle av ideer, så mange at jeg ikke kunne spilt inn alle i løpet av livet. Jeg prøvde ut noen forskjellige ting på denne fordi jeg hadde tid til å eksperimentere.
Kommer du til å turnere British Lion med bandet?
Ja, det skal jeg. Hva er alternativene mine? Å spille akustisk bass alene? Vi kommer definitivt til å turnere med den. Men det er ingen konserter arrangert ennå, for vi vet ikke hva vi har fått til. Jeg vet at vi kommer til å spille på klubber. Og det er flott, for jeg har ikke spilt på klubber på mange år. Jeg ville vært fornøyd med 200 mennesker per kveld. Det ville vært strålende. Men jeg vet bare ikke.
Hvilke forventninger har du til British Lion albumet?
For å være ærlig, så vet jeg ikke hva slags reaksjon det kommer til å få. Og det er spennende. Selv med Maiden har jeg ingen forventninger, og dette er noe helt annet. Dette er å gå utenfor Maiden-boblen og finne ut hva som skjer i den virkelige verden.
Vil dette prosjektet frigjøre tid for andre i Maiden til å gjøre flere sologreier?
Jeg tror Bruce kommer til å gjøre en til. Vi snakket om albumet mitt her om dagen, og jeg tror det fikk ham til å tenke på at det er ti år siden sist han gjorde et. Det er nok på tide at han gjør et nytt. Kanskje dette vil bevise for alle at du kan være med i Maiden og gjøre andre ting også. Jeg vil selvsagt gjøre flere ting med Maiden, men hvis noen av gutta bestemmer seg for at de ikke vil gjøre så mye i fremtiden, så har jeg dette også. Det blir definitivt en ny British Lion-plate. Dette er sikkerhetsventilen min. Hva annet skal jeg gjøre? Jeg vil stappe inn så mye som mulig før jeg sparker bøtta.
British Lion er ute 24. september via EMI.

"Hele greia var latterlig. Vi hatet
sceneshowet deres."
Slash

Over: Den Syvende sønn scenen er satt.

Over: Den Syvende sønn scenografi.
Under: Bruce og Steve: Bruce og Steve hengir seg til litt backstage-spøk.

Øverst: (f.v.) Steve Harris, Dave Murray, Nicko McBrain, Bruce Dickinson og Adrian Smith.

Derek Riggs' kunstverk var
utrolig, som alltid

Syv
dødssynder
Sju måter
å vinne
Syv hellige
veier til Helvete
Og din
reise ...begynner..

Det var albumet som sementerte Iron Maiden som metallens største band. Som Seventh Son Of A Seventh Son fylte 30 år i 2018, Metal Hammer feiret albumets tilblivelse og ettermæle sammen med de som var vitne til dets innvirkning.

Ord: Dom Lawson

On 5. november 1987 nådde Iron Maiden endelig slutten på en omfattende turné til støtte for sitt sjette studioalbum, Somewhere In Time. De var på dette tidspunktet etablert som verdens største heavy metal-band, og det neste de skulle gjøre, skulle helt klart bli enormt viktig. Ingen kunne ha forutsett hva som skjedde videre, og aller minst den berømte britiske "synske" Doris Stokes, hvis død i mai 1987 skulle vise seg å bli det usannsynlige utgangspunktet for Maidens syvende og mest innflytelsesrike album noensinne.
"Jeg fikk bare en tanke: 'Jeg lurer på om hun kunne forutse sin egen død?'", uttalte Steve Harris i 2013s Maiden England '88 dokumentaren fra 2013. "Hvem vet? Så jeg begynte med en slik idé. Jeg skrev The Clairvoyant og gikk til Bruce med den, og han sa bare: "Ja, det er en god idé! Da begynte jeg å få en idé til en sang, Seventh Son Of A Seventh Sonfordi det sies at hvis du ble født som den syvende sønnen til en syvende sønn, hadde du klarsynte evner. Så jeg hadde disse to ideene, og Bruce sa: "Vet du hva? Vi burde lage et konseptalbum om dette ...'"
Det kan virke tåpelig å antyde at Maiden hadde noe å bevise i 1988, men det var en følelse av at 1986s Somewhere In Time hadde vært vanskelig for bandet å lage. Som kjent hadde Bruce Dickinson kommet til Steve Harris og foreslått noe mer akustisk basert, progpreget materiale til plata, men hadde fått et kontant avslag. Albumet som så kom ut var fullt av bra materiale, ikke minst tre låter skrevet i sin helhet av gitarist Adrian Smith, men det virket ikke til å ha samme fenomenale gjennomslagskraft som Powerslave hadde hatt to år tidligere. Resultatet var at Maiden kastet seg inn i en latterlig intens periode med skriving og innspilling, og det var et enormt press på dem for å levere noe spesielt. Delvis inspirert av Seventh Sonen fantasyroman av forfatteren Orson Scott Card, utviklet Steves gryende konsept seg snart til noe mer substansielt, godt hjulpet av at Bruce var tilbake som låtskriver.
"Bruce hadde noe å bevise", sier Mick Wall, Hammer alumnus og forfatter av Run To The Hillsden offisielle Iron Maiden-biografien. "Han hadde ikke hatt en låt på et Maiden-album på fire år. Steve fikk også opp farten, og Adrian var inne i en fantastisk periode, der han lagde meningsfulle, kule låter. Det var et sammentreff av alt dette, og det ble et enormt viktig øyeblikk for dem."
Innspilt i Musicland Studios i München, Tyskland, i februar og mars 1988, med den mangeårige produsenten Martin Birch igjen ved spakene, Seventh Son Of A Seventh Son tok form i et vanvittig tempo, mye på grunn av det faktum at bandets neste verdensturné allerede var booket og skulle starte i slutten av april samme år. Gitt hvordan albumet ble, og du kan slite med å finne en diehard metalhead som ikke elsker Seventh Son..er det tydelig at Maiden var i sin hittil sterkeste kollektive form i karrieren, og at de jobbet harmonisk og nøt hverandres kreativitet - selv om det mye omtalte konseptet som lå til grunn for albumet ikke var sluttete ikke var fullt så sammenhengende eller presist som bandet kanskje opprinnelig hadde tenkt seg.
"Som de fleste ting, kom vi omtrent halvveis i sporet, og så sporet det av i en tangent", bemerket Bruce i Maiden England '88. "For når vi har laget konseptalbum i Maiden, har vi aldri fulgt handlingen slavisk. Vi har kommet omtrent halvveis, og så har vi laget en sang om Battersea Dogs Home midt i det ... eller noe sånt. Du tenker: "Hvorfor er den med der? Bare fordi det er det!"
En eksplosiv forsmak på det kommende albumet, første singel Can I Play With Madness ble utgitt i mars '88 og gikk rett inn på den britiske singellisten som nr. 3. Den fikk unektelig et løft av sangens tåpelige, men flotte video, som inneholdt en cameo fra den legendariske komiske skuespilleren Graham Chapman, et medlem av den ikoniske britiske komedietruppen Monty Pythons Flying Circusvar den uten tvil den mest fengende og direkte sangen Maiden hadde gitt ut på det tidspunktet. Til tross for at bandet hadde hatt en rekke hitlistesuksesser tidligere, hadde de aldri gjort noe forsøk på å bli popstjerner, men popstjerner var de helt klart i ferd med å bli. Denne gangen kunne ikke mainstream radio og TV ignorere dem.
"Du fikk umiddelbart en følelse av at dette kunne være albumet som du ikke trengte å være en solid Iron Maiden-fan for å sette pris på", sier Mick Wall. "Can I Play With Madness var en enorm hit for dem. Det var ikke noe de hadde brydd seg om før. Det hadde alltid handlet om albumet og det med rette, men til slutt hadde de flere hits fra Seventh Son.. De gjorde mye mer TV, radio og alt det der. Hvis du er nr. 3, så vil de selvfølgelig ha deg med i [barne-tv-programmet] Going Live! med Phillip Schofield!"
Aller som for å understreke sin status som kommersielle tungvektere lanserte Iron Maiden Seventh Son.. ved å være vertskap for et alkoholholdig promoteringsarrangement på det episke slottet Schnellenberg i Attendorn, Tyskland.
Journalister og TV-folk fra hele verden fløy inn for å intervjue bandet om deres nye magnum opus i omgivelser som passet til den musikalske overdådigheten. Det ble brukt mye tid og penger på Seventh Son Of A Seventh Son, og det var forståelig nok: Dette var et album som så ut til å vekke oppsikt også utenfor den vanlige rock'n'roll-verdenen.
"Vi hadde alle mediene fra Europa og Amerika på besøk for en lang helg med intervjuer, drinker, playbacks, drinker, bilder, drinker..." Maiden-manager Rod Smallwood husket i Maiden England '88. "Vi har aldri vært et corporate-band, men på den tiden kom [sportsklærfirmaet] Puma og sa: 'Vil dere ha noen gratis drakter?' Så vi sa: "Ja, selvfølgelig vil vi det! Puma var en god avtale, men bandet insisterte på å ha på seg de fordømte treningsdraktene hele tiden, så bildene fra den tiden ser forferdelige ut! Du vet, de er nesten i skjelldrakter... Jeg mener, virkelig ikke særlig metal!"
Til tross for slike sartorielle katastrofer, Ble Seventh Son Of A Seventh Son utgitt den 11. april 1988. Som antydet av den foregående singelens suksess, suste den til topps på de britiske albumlistene til nesten universell hyllest og en spesielt ekstatisk reaksjon fra Maidens fanbase fanbase.alt om Seventh Son.. virket riktig. På én måte var det en modig, eventyrlysten og musikalsk utfordrende affære: fra Bruces snurrende atmosfæriske intro, til Moonchild og Infinite Dreams' sofistikerte dynamikk og forrykende soloer, til den ekstravagante prog metal-reisen i det ni minutter lange tittelsporet og den triumferende, skjevt fengende The Clairvoyant, Seventh Son.. var lyden av Maiden som strakk seg ut. Men det var også et album med slagkraftige, perfekt konstruerte metalhymner: Can I Play With Madness, The Evil That Men Do, Only The Good Die Young... uforglemmelige perler, alle og enhver.
"If Somewhere In Time var en Claymation-figur, ville den ikke vært helt malt ennå. Den ville hatt øynene, armene og de små detaljene, og du ville sagt: 'Ja ... jeg skjønner hvor du vil hen!' skjønner du?" Bemerket Bruce i 2013. "Men det du får med Seventh Son.. er en mye mer gjenkjennelig, definitiv uttalelse. Akkurat, bom, her er hele greia, alt i ett stykke."
"Personlig tror jeg den magiske kilden til det albumet var at Bruce kom tilbake som forfatter", sier Mick. "Seventh Son.. er det siste albumet de gjorde med det min generasjon ville sett på som den klassiske besetningen. Med all respekt for Janick [Gers, nåværende Maiden-gitarist], som er en fantastisk spiller i sin egen rett, men Adrian og Dave sammen som et team var magisk. På så mange nivåer, Seventh Son.. et av de store øyeblikkene i Maiden-historien."
Hvis det var noen dissens på Seventh Son..'s utgivelse, var det fokusert på det faktum at Maiden på sitt syvende album for første gang omfavnet bruken av keyboards fullt ut. Selv om det virker latterlig i dag, var det et genuint kontroversielt trekk for et metalband i 1988.
"Jeg antar at noen var misfornøyde, men på rett sted kan keyboards være veldig kult", sier Markus Grosskopf, bassist i Helloween, som turnerte mye med Maiden på slutten av 80-tallet. "De skapte en helt spesiell stemning på den plata. Listen til harmoniene og melodiene. Det tar deg med til en annen verden, og det er veldig mye Maidens stil, og bare deres stil. Hele albumet er fullt av store øyeblikk, flott gitarspill, flott sang og fantastiske arrangementer. Det berører deg, og du må bli med. Atmosfæren var så sterk. Det er bare åtte spor, men de er alle gode låter."
Spesielt for Helloween var Iron Maidens vedvarende dominans på metalscenen et solid godt omen.  I 1988 ble tyskerne beskrevet som "det neste Maiden" eller "det tyske Iron Maiden", delvis fordi enormt vellykkede plater som det samme årets Keeper Of The Seven Keys Part II tydeligvis sto i betydelig gjeld til Maidens skingrende, melodiske lydbilde.
"Vi så helt klart opp til dem", husker Markus. "Det første Iron Maiden-albumet var platen som introduserte meg for heavy metal og hardrock, for jeg var punker før det, ha ha! Det var måten de brukte harmonier over denne raske, aggressive musikken på - det rørte meg virkelig. I Helloween har vi alltid ønsket å gjøre vår egen greie, og vi har vårt eget sound, vår egen stil, men Maiden er selvfølgelig en stor innflytelse. Da vi begynte å turnere med dem, var det en spesiell ting. Å spille med dem gjorde det mulig for oss å drømme om å komme oss ut og gjøre det på egen hånd."
Wa det nye albumet har gått unna i Storbritannia, Europa og resten av verden, legger Iron Maiden ut på veien på sin Seventh Tour Of A Seventh Tour, som starter i Tyskland 28. april og fortsetter gjennom de neste åtte månedene, bevæpnet med sitt mest spektakulære sceneshow til dags dato. Med fysiske manifestasjoner av Derek Riggs' ekstraordinære Seventh Son.. med gigantiske isfjell og en enorm, flytende Eddie, var det et oppsiktsvekkende skue, selv etter Maidens høye standard.
De kanadiske hardrockerne Killer Dwarfs ble velsignet med muligheten til å være supportband for Maiden under en rekke amerikanske konserter og den avsluttende britiske delen av turneen, og de kunne nesten ikke tro lykken.
"Det var en stor avtale for oss på et stort album for Maiden", minnes frontmann Russ Dwarf. "Showet deres var faen meg episk! Vi var store fans, og vi var definitivt i ferd med å drite på oss. Vi visste vår plass, vi var ikke kjepphøye drittsekker, men de behandlet oss som likemenn. Guns N' Roses hadde vært support for dem på turneen også, så vi visste at det var en stor greie. Maiden er så elsket, og alle var der av samme grunn. De er et så lidenskapelig band. Det var som teater! Vi var bare barn, og vi ble helt satt ut. Å spille på Hammersmith og Wembley da Maiden var på sitt absolutte høydepunkt? Det blir ikke bedre enn det."
"Å turnere med Maiden var alltid bra, og den turneen var virkelig fantastisk", legger Markus Grosskopf til. "Vi hadde alt vi trengte, inkludert god plass på scenen, selv om de hadde mange Eddies og store fjell og is og alt det der. Scenene må ha vært veldig store, ha ha ha!"
Historien om Seventh Son Of A Seventh Son er først og fremst en historie om kreativ og kommersiell suksess, da en allerede potent kraft fikk momentum og dro verden med seg. Den 20. august 1988 var Iron Maiden for første gang headliner på den prestisjetunge endagsfestivalen Monsters Of Rock på Castle Donington. Hvis det var behov for bevis på at Maiden hadde nådd et nytt nivå av popularitet, var det den svimlende størrelsen på publikummet som kom for å se bandet - sammen med Helloween, Megadeth, den tidligere Van Halen-frontmannen David Lee Roth, et Guns N' Roses før superstjernen og Kiss - som var det avgjørende. Anslagsvis 107 000 mennesker marsjerte gjennom gjørmen den dagen, noe som gjorde det til det største Monsters Of Rock noensinne.
"Vi visste at vi hadde en enestående suksess", sier Tim Parsons, den legendariske arrangøren som booket konserten i 1988. "Folk gikk over åkrene etter å ha forlatt bilene sine. på luftfotografiene så folkemengdene ut som kornsirkler! Til slutt gikk vi tom for billetter og solgte lodd, så hvis noen fortsatt har et slikt lodd, kan det innbringe en del på eBay. Det var Maidens store dag, og det var en fornøyelse å jobbe med dem."
Hammer skribent (og Maiden-entusiast) Dave Ling var også til stede på den uforglemmelige dagen og husker begivenheten som en unik milepæl i Maidens historie.
"Som en fan som hadde fulgt dem siden klubbdagene, føltes det virkelig som om de hadde tatt steget inn i storhetstiden", sier han. "Ledelsen hadde klokelig nok holdt bandet borte fra Donington til de var i stand til å yte arrangementet full rettferdighet. Å dra dit og levere et fantastisk show, foran et publikum som aldri vil bli overgått i størrelse, føltes som en fullstendig rettferdiggjøring av den strategien. Begeistringen i publikum var helt utrolig. På den tiden var det jo bare én scene, og alle de 107 000 menneskene hadde oppmerksomheten rettet mot det arealet. Jeg husker fortsatt kuldegysningene da introbåndet begynte. I ettertid er jeg ikke sikker på om jeg så dem noe bedre, i hvert fall ikke før Bruce gikk av og kom inn igjen. Hvis bandet var nervøse, viste de det rett og slett ikke."
Dessverre skulle det som skulle ha vært Iron Maidens ultimate øyeblikk av storhet bli ugjenkallelig skjemmet av en tragedie, da to unge skotske metalfans - Alan Dick og Landon Siggers - mistet livet da den våte bakken ga etter under Guns N' Roses' konsert. Uvitende om dødsfallene kjørte Maiden gjennom sitt headline-sett med sedvanlig bravur og leverte den milepælsopptredenen som deres pågående opptur krevde. Men som Tim Parsons innrømmer, var det ingen tvil om at glansen på Maidens triumf hadde blitt brutalt visket bort.
"Vi tok ansvaret vårt på alvor, men vi kunne aldri ha forutsett de omstendighetene som førte til dødsfallene den dagen", bemerker han. "Det var helt forferdelig. Det var forferdelig for Maiden å høre hva som hadde skjedd etter konserten, midt i all euforien. Men med noen få unntak ville jeg ikke ha ønsket at noen andre skulle være headliner den dagen. Det var betryggende, for vi trengte ikke å bekymre oss for dem. De var helt og holdent profesjonelle."
Det ville være unøyaktig å si at Donington-tragedien utløste Maidens milde kommersielle nedgang på 90-tallet, men det er vanskelig å benekte at ingenting ble helt det samme igjen.
I løpet av et år hadde Adrian Smith sluttet. Den klassiske besetningen som hadde oppnådd så mye i løpet av det første, brennende tiåret, begynte å falle fra hverandre, Seventh Son.. ...dens ulastelige, banebrytende gravskrift.
"Det var bare et stort øyeblikk for Maiden", konkluderer Mick Wall. "Det var Maidens Dark Side Of The Moon eller deres Led Zep IV! Nitti-ni prosent av bandene får ikke lage ett mesterverk. Hvis du lager ett, er du i klubben, og Seventh Son.. er Maidens mesterverk."
"Jeg synes fortsatt det er et veldig sterkt album," konkluderte Steve Harris under Maiden England '88. "Jeg tror det har tålt tidens tann, og jeg tror at hvis vi spiller noen av låtene fra det albumet live, tror jeg de fortsatt vil stå seg mot alt vi har gjort, før eller etter."
Vi vet selvfølgelig alle hvordan historien utspilte seg, og 30 år senere er Maiden like store og like elsket som de noen gang har vært, men har de noen gang laget en bedre plate enn Seventh Son Of A Seventh Son? Har noen?

Steve hadde et par sangideer
ideer, Bruce foreslo at de
gjøre det til et konsept, og historie ble skapt

FRANK HVIT

"Seventh Son er et definitivt statement"

For Bruce Dickinson var platen et hakk bedre enn Somewhere In Time

Bruce Dickinson på scenen på Monsters of
Rock i 1988. Bandet hadde holdt seg unna
fra festivalen til de kunne gjøre den
rettferdighet

Dave Murray og Adrian Smith på
Monsters Of Rock, uvitende om tragedien
som hadde skjedd tidligere på dagen

George Chin/IconicPix

Bruce i strålende form
i New Jersey i juli 1988

Steve på Monsters of Rock,
1988. Hvem visste at hans grubling
om et mediums død
skulle føre til et slikt
mesterverk?

George Bodnar Archive/IconicPix

motsatt: George Chin/IconicPix

Derek Riggs' fantastiske kunstverk
kom til live på scenen

hoved: George Bodnar Arkiv/IconicPix

Nicko er helt hvit på
natt i New Jersey, 1988

Utrolige 107 000 fans møtte opp for å se
Maiden headline Monsters Of Rock i 1988

"Å spille med dem gjorde det mulig for oss å drømme"

Å turnere med Maiden gjorde det mulig for Helloween å realisere ambisjonene sine

GEORGE CHIN/IconicPix

Steve, Bruce, Nicko, Dave og Adrian på Monsters of
Rock. Vi må si oss enige med Rod Smallwood:
skjelldrakter er ikke metal

"Dette var Iron Maidens Dark Side Of The Moon"

Rockeskribenten Mick Wall holder Seventh Son opp som et mesterverk

Bruce i 1988. Seventh Son.. ...så ham
tilbake til låtskriving ... og han hadde
noe å bevise

"Vi har makt til å gjøre stor nytte eller stor skade"

Den amerikanske forfatteren Orson Scott Card var med på å definere fantasy- og sci fi-litteraturen på 70- og 80-tallet, hans Enders Game sagaen Enders Game kritikerros og en mengde priser. I de senere årene har hans syn på likekjønnet ekteskap skapt kontroverser, men men arbeidet hans har fortsatt å påvirke forfattere, musikere og kunstnere, og det var romanen hans fra 1987 Seventh Sonsom var utgangspunktet for mange av temaene på Maidens skelsettende plate fra 1988..

Annamaria DiSanto/IconicPix

Når ble du klar over at Iron Maiden hadde latt seg inspirere av arbeidet ditt?
"Vi ble gjort oppmerksomme på det da Iron Maiden-albumet kom ut, og jeg reagerte med å føle meg beæret og takknemlig over at folk som skapte sin egen kunst, var villige til å bruke så mye av sin kreative energi og mulighet til å kommentere og utdype de elementene i historien min som betydde noe for dem."
Hva synes du om deres tolkning av historien din?
"Jeg feirer det faktum at noen andre brydde seg nok om en av mine historier til at de gjorde den til sin egen historie. Jeg er veldig glad for at de i tillegg til å trekke inn min historie, også tok med et sitat fra filmen De ti bud [1956], der Farao gjentatte ganger sier: "Så la det stå skrevet. Så la det bli gjort I likhet med meg trekker Steve Harris veksler på alt han har lest og sett og hørt og opplevd når han skaper et kunstverk. Jeg er bare glad for å få være en del av det."
Hvorfor tror du akkurat denne historien har vakt så sterk gjenklang hos folk?
"Jeg tror at for de leserne som tror på og bryr seg om Syvende sønner det nok livet til et barn som har makt til å gjøre store ting, men som sliter med å vite hvilke ting han skal gjøre. Siden dette er et dilemma som faktisk berører alle mennesker, fordi vi i våre egne hjem har makt til å gjøre stort godt eller stor skade, endrer ikke det faktum at historien inneholder magi dens gyldighet i den virkelige verden."
Tror du at dere har fått noen metalhead-fans på veien takket være albumet?
"Iron Maiden-albumet har rundet 30 år, og jeg håper det vil fortsette å finne lyttere i mange år fremover. Om de som liker musikken har noen anelse om at den refererer til en av mine romaner, er ikke så viktig, men hvis noen av dem prøvde romanen og likte den, ville det glede meg."

"Prog lærte meg å gjøre hva faen du vil."

De siste 40 årene har Iron Maiden vært et av de mest populære heavy metal-bandene på planeten, delvis takket være besluttsomheten og visjonen til Steve Harris. Men bassisten og grunnleggeren vokste opp som en ikke så hemmelig fan av progressiv rock. I 2015 satte han seg ned med Prog magazine for å se tilbake på bandene som formet ham og Maiden.
Words: Dom Lawson Portrett:  John McMurtrie

Steve Harris er en stor fan av progressiv rock, og spesielt av den viktige første bølgen av nå legendariske band som hersket på begynnelsen av 70-tallet. Bortsett fra det faktum at Iron Maiden har covret både Jethro Tulls Cross-Eyed Mary og Hocus Pocus av Focus - Maiden-trommeslager Nicko McBrains vanvittige kanalisering av Thijs Van Leers jodlekrefter vil hjemsøke deg for alltid, så gå varsomt frem - har bandets forkjærlighet for forseggjorte epos og mange stemnings- og temposkift alltid vært en god ledetråd.
Iron Maiden har gitt ut minst ett vaskeekte konseptalbum og er kjent for sine ekstravagante, iøynefallende sceneproduksjoner: begge deler er selvsagt solide prog-trekk, og et godt bevis på at oppveksten midt i den opprinnelige progressive æraen har hatt en kolossal effekt på Harris' notorisk kompromissløse visjon.
Aldri har den innflytelsen vært tydeligere enn på Maidens nye album The Book Of Souls. Med sine iøynefallende 92 minutter er det både bandets første legitime dobbeltalbum (eller trippelalbum, hvis du foretrekker den påkostede vinylutgaven) og den mest skamløst ambisiøse platen i deres illustre karriere. Det er også, på enkelte punkter, fantastisk eventyrlig og står i tydelig gjeld til Harris' prog-besettelse, særlig på albumets lengre og mer intrikate spor. Maiden-vokalist Bruce Dickinson - en annen prog-entusiast, viser det seg - bidrar også til platens utforskende vindkast, mest markant på den 18 minutter lange avslutteren Empire Of The Cloudsen vanvittig storslått og stemningsfull fortelling om R101-luftskipskatastrofen i 1930, som stapper inn flere vendinger og orkestrale krumspring i løpet av sin spilletid enn de fleste antatte progband ville våget å prøve seg på.
Harris' egne låter er heller ikke akkurat enkle eller konsise, ikke minst den 13 minutter lange og storslagne The Red And The Blackog med et artwork inspirert av den gamle maya-sivilisasjonens billedspråk og ikonografi og en underliggende følelse av sjelegranskende uro, The Book Of Souls er kanskje ikke et klassisk progrock-album, men det er ingen tvil om at det er progressivt.
Til tross for dette, og med typisk ydmykhet og et snev av forvirring, er Harris overrasket og henrykt over å ta steget over i progverdenen, om så bare for dette intervjuet.
"Vel, jeg vil ikke si at det har vært mitt livs ambisjon å dukke opp i Prog magazine," smiler han, "men jeg må innrømme at jeg er veldig glad for det. Jeg vokste opp med de greiene, og jeg elsker alle de bandene den dag i dag. Så dette skal bli gøy.."
Folk blir kanskje overrasket over at du er en skikkelig progrock-aficionado, men du var i den perfekte alderen for å oppdage alt det der.
Ja, det var jeg vel. Jeg vokste vel opp med å høre på alt mulig. Jeg pleide å høre på The Beatles og The Who og sånne ting. Jeg bodde hos besteforeldrene mine, og tantene mine spilte alltid de greiene, enten det var The Doors eller Simon and Garfunkel, et bredt utvalg av musikk, men alle med masse melodi. Jeg tror det var der jeg fikk mye av sansen for melodi fra. Så begynte jeg å høre mer rock, og det førte meg til Wishbone Ash og deretter til prog.
Hva var din inngangsport til prog-verdenen?
Jeg kjøpte det første King Crimson-albumet, men jeg begynte med det og tidlig Genesis, det første ELP-albumet, Jethro Tull, Yes og alt det der omtrent på samme tid. Jeg pleide å dra hjem til en venn av meg og spille sjakk, og han begynte å sette på noen album i bakgrunnen. Jeg var sikker på jeg var sikker på at han prøvde å få meg til å slutte å spille sjakk [ler]. Til slutt sa jeg: "Jeg kan ikke spille og lytte samtidig, så kan jeg få låne noen av de platene? Jeg har aldri hørt noe lignende ..." Så han lånte meg noen plater, og noen tyngre ting også, som Black Sabbath, men også Moody Blues og alle de progressive greiene. Det tok meg fullstendig med storm.
Hvorfor tror du prog appellerte så mye til deg?
Alle bandene var utrolige. De hadde gode låtskrivere, gode musikere, hele pakka, ikke sant? Jeg bare elsket det. De tidlige Genesis-greiene pleide å gi meg gåsehud. Take A Pebble av ELP også. Fantastiske greier. Jeg husker jeg så Jethro Tull på Top Of The Pops for første gang. Moren min hatet den, noe jeg syntes var flott [ler]. Men jeg likte den ikke bare på grunn av det. Jeg ble bare forelsket i den typen musikk. Jeg kunne ikke tro at det fantes så mye bra musikk rundt omkring. Når jeg ser på det nå, føler jeg at jeg var veldig heldig som vokste opp i den tiden da noen av disse bandene fikk carte blanche til å gjøre akkurat hva de ville.
Tror du den kunstneriske friheten inspirerte din egen kompromissløse tilnærming?
Det var uten tvil en innflytelse. Hvis de alle kunne gjøre hva de ville, så skulle jeg gjøre det samme. En viktig nøkkelfaktor som påvirket meg i stor grad, var Genesis-logoen fra Nursery Cryme og Foxtrot albumene. Jeg hadde den på ryggen av denimjakken min med et revehode og alt det der... selve logoen var så sterk. Selv om jeg elsket bandet, ble jeg opprørt da de kvittet seg helt med den og fikk en ny logo, som etter min mening ikke var særlig bra, på det neste albumet. Jeg tenkte "Vel, det er ikke det jeg skal gjøre med bandet mitt ..." og jeg sørget for at vi fikk en flott logo og at vi skulle holde oss til den, for jeg tror det er det som trengs.
Du spilte en kort periode med et band som het Smiler i tiden før Maiden... er det sant at du sluttet da de ikke ville spille låtene dine, fordi de var for kompliserte?
Det er sant, ja. Ikke at de bare sa rett ut: "Vi spiller ikke sangene dine". Det var ikke sånn som sådan. De sa bare: "Dette materialet dere kommer med, det er ikke noe for oss ..." De var et bluesband. For å være rettferdig, så ble jeg med dem. Jeg prøvespilte og fikk jobben, og jeg var glad for å få den, og jeg likte det de spilte. Da jeg kom inn med mitt eget materiale, gikk det ikke så bra fordi det var så langt fra det de ønsket å være. Så det var da jeg bestemte meg for at jeg ikke ville ha den slags problemer lenger, og den eneste veien å gå var å starte mitt eget band.
De fleste Maiden-fans er vel klar over at du er en fan av Jethro Tull, takket være coveret deres av Cross-Eyed Mary..
Det var egentlig litt synd. Da vi spilte den inn, var ikke Bruce [Dickinson, Maiden-sanger] der. Jeg husker ikke hvor han var, men jeg snakket med ham og sa: "Er du ok med tonearten denne sangen er i?" og han sa: "Ja, ja, ja ..." Så da vi skulle spille inn vokalen hans, var det selvfølgelig plutselig ... "Å, faen Det var ikke riktig toneart for ham. Han kunne enten synge den veldig lavt eller veldig høyt, så han valgte den høye, og den var litt for høy, selv for ham. Han var ikke 100 prosent fornøyd med den. Men det ble bra, da.
Bruce Dickinson har jobbet med Ian Anderson før, så har du noen gang møtt den store mannen?
Jeg har faktisk aldri møtt Ian. Jeg har på en måte ikke lyst til å møte ham, for jeg elsker ham og musikken hans så høyt. Jeg har sett Tull live så mange ganger. Jeg har beundret ham på lang avstand. Jeg synes mannen er et geni som låtskriver. Jeg synes han er utrolig, alt han har gjort opp gjennom årene, og han er fortsatt der ute og gjør det.
Har du et favorittalbum med JethroTull?
Jeg elsker Aqualungmen det jeg elsket mest, og sannsynligvis fortsatt gjør, er Thick As A Brick. Jeg elsker A Passion Play og han fikk mye kjeft for det. Med rette fikk han mye kjeft for det. Men jeg elsker det albumet. På den tiden trodde jeg at jeg kanskje var den eneste i Storbritannia som likte det, men jeg har funnet noen flere etter hvert. Det er en smak man må tilegne seg, ikke sant?
Så du ELP live i dine yngre dager?
Ja, jeg så dem et par ganger. Det var flott. Men jeg syntes soloene varte litt for lenge, for å være ærlig. På den tiden var det tingen å gjøre, og jeg syntes det var kjedelig. Hva ikke var kjedelig var et band som het Kraan, som var support for Nektar i London et sted. De var et tysk band, og fyren gjorde en bassolo som var helt utrolig. Publikum klappet i utakt, så han stoppet midt i det og sa [adopterer tysk aksent] "Dere klapper i utakt! Det må være slik dette!' Jeg tenkte: "Det tok flaske! Hatten av for ham. Og det var en jævlig bra solo også. Jeg vil bare fortsatt heller høre låtene enn en virtuos av noe slag.
Det kanskje mest overraskende vi har fått vite om din smak når det gjelder prog, er at du er en stor fan av Be-Bop Deluxe..
Ha ha! Vel, du ville nok blitt enda mer overrasket hvis jeg sa at jeg liker Talk Talk. Nei, jeg elsker Be-Bop Deluxe. Jeg elsker Be-Bop Deluxe, Sunburst Finish! For et album. Men jeg hører noe, og jeg liker det. Det er slutten på det. Hvis noe faller meg i smak, så er det det. Låtskrivingen på Sunburst Finish er helt fantastisk. Hver eneste låt på den er briljant.
Er det rimelig å si at Maidens første åpenbare prog-utspill var deres konseptalbum Seventh Son Of A Seventh Sonsom inneholdt keyboards for første gang i deres historie?
Det handlet mer om teknologi enn om å prøve å være et progband. Vi begynte å bruke gitarsynther på Somewhere In Time og vi ble lei av å måtte løpe tilbake for å trykke på en knapp eller sparke på en pedal, så vi bestemte oss for at på neste album skulle vi fortsette med de lydene, så la oss bare bruke tangenter. Det var egentlig det hele. Vi satte oss ikke ned og sa: "Vi skal skrive et prog-album! For meg er prog-påvirkningen mer åpenbar på noe som Blood Brothers [fra 2000-tallet Brave New World]. Jeg synes du virkelig kan høre Jethro Tull-influensen på den låten.
I ettertid, hvordan føler du at Seventh Son står seg som et konseptalbum?
Jeg synes historien fungerer veldig bra, så mye som du er begrenset når du prøver å skrive musikk til en historie. Det ble lagt mye tankevirksomhet i det. Det var en god forandring for oss, og jeg synes det fungerte veldig bra. På den tiden sa Bruce at han trodde Operasjon: Mindcrime var mer av et skikkelig konseptalbum, og det var et flott album, men jeg tror ikke det var noe mer gyldig enn vårt.
Det andre store konseptalbumet fra slutten av 80-tallet var Misplaced Childhood. Var du noen gang Marillion-fan?
Misplaced Childhood var også et flott album, men jeg må være ærlig, da jeg først så Marillion på Marquee kom jeg ikke over det faktum at de hørtes så mye ut som tidlig Genesis. Jeg omfavnet det selvsagt senere, og jeg likte dem veldig godt, men det var veldig vanskelig for meg som Genesis-fan å komme meg rundt et band som hørtes så likt ut som dem. Når jeg først kom inn i låtene, hadde de sin egen greie også. De er gode låtskrivere. Men ja, det var mine første tanker [ler].
Ok, så som en stor fan av Gabriel-æraen i Genesis, på hvilket tidspunkt i bandets albumkatalog avtok interessen din?
Å, det ble aldri det samme etter at Gabriel sluttet. Jeg husker den dagen. Jeg kjøpte Melody Maker og det var på forsiden, og jeg var helt knust. De var favorittbandet mitt på den tiden. De gjorde Trick Of The Tail og jeg så dem på den turneen, og det var et fantastisk album. De gjorde sitt beste, og Phil Collins gjorde en veldig god jobb. Hva annet kan du gjøre? Noen drar, og du bare fortsetter. Men for meg, etter at Steve Hackett sluttet, mistet jeg litt grepet. Det var ikke som Genesis lenger.
Ditt eget sideprosjekt, British Lion, er en mye enklere affære enn Iron Maiden. Var du ikke fristet til å gå den andre veien og gjøre noe ekstravagant progga?
Ja, jeg kan forstå hvorfor folk kan ha forventet det. British Lion er ment å være en tilbakevending til den gamle 70-tallsrocken, de mer låtbaserte greiene. Kanskje hvis jeg gjør noe annet i fremtiden, kan det gå den veien. Jeg vet ikke helt. Det er det fine med å sette seg ned og skrive låter. Du vet aldri hva som kommer ut.
Etter at Bruce Dickinson og Adrian Smith kom tilbake til Iron Maiden i 1999, forble bandets sound like kjent som alltid, men materialet har blitt mer og mer progressivt. Har det vært bevisst, eller er det bare instinktivt på dette tidspunktet?
Jeg vet egentlig ikke grunnen til det. Det er ikke slik at Bruce kom tilbake og sa at han ville gå i den retningen, og det er ikke slik at vi sa noe til ham eller Adrian heller. Det var bare slik det naturlig utviklet seg. Vi bare setter oss ned og skriver, og det som kommer ut, kommer ut.
Det nye albumet deres The Book Of Souls er absolutt sjenerøst proporsjonert med sine 92 minutter, og med et avsluttende spor som klokker inn på 18 minutter..
På dette albumet har vi mange lange låter. Forhåpentligvis lager vi et nytt album, og hvis vi gjør det, vet jeg ikke hva vi skal gjøre. Kanskje vi lager en haug med låter på fire minutter. Hvem vet, hvem vet? Det kan ha betydning at mine to favorittlåter gjennom tidene er Supper's Ready og Thick As A Brick (ler). Men jeg ville ikke satt meg ned og prøve å skrive noe så langt, for å være ærlig.jeg ville ikke prøvd å slå lengden på Bruce sin låt, Empire Of The Clouds. Det ville vært idiotisk. Jeg er sikker på at han ikke satte seg ned og prøvde å skrive den lengste sangen Maiden noensinne har gjort. Det bare ble sånn.
Var det bare et lite snev av irritasjon over at han hadde skrevet noe lengre enn Rime Of The Ancient Mariner?
Nei, ikke irritasjon, jeg måtte bare si til ham: "Du har overgått meg, din jævel! [ler] Det spiller ingen rolle for meg, for det er en Maiden-låt. Det er mye som skjer i den sangen. Det er et interessant stykke musikk for Maiden. Det er en avgang for oss. For meg høres det nesten ut som en West End rockeopera. Helt fra starten, da Bruce spilte noen av melodiene for oss, visste jeg at den kom til å bli fantastisk.
Som en som har det så travelt, har du hatt tid til å oppdage mange nye progband i løpet av de siste årene?
Ja, det er noen biter og biter. Når jeg skriver et album hører jeg egentlig ikke på noe som helst, for jeg vil ikke ha noen subliminale ting på gang. Men for meg er mye av Nightwish-greiene veldig progga, de store arrangementene. Jeg elsker dem. Jeg har også oppdaget noen ting fra langt tilbake, som Spock's Beard. Det skjer ofte... Jeg finner et band og noen sier: "De har holdt på i 20 år! [ler].
Tror du Maidens eksplosive sceneshow kan ha blitt litt påvirket av prog-konsertene du gikk på tidlig på 70-tallet?
[Ja, kanskje, men da jeg pleide å gå og se Genesis på den tiden, var noen av rekvisittene de brukte neppe det du ville kalle dyre. Under en av sangene, jeg tror det var The Musical Boxgabriel gikk bare inn i lyset, et enkelt hvitt lys under haken, og han hadde en maske på seg også, og så gikk han inn og ut av lyset, og det var helt utrolig. På den tiden husker jeg at jeg tenkte "Det er fantastisk!", men det var bare et veldig enkelt, billig triks. Og det er et annet bra band! [ler] Genesis var helt utrolige på den tiden.
Har du sett noen av de moderne Genesis-hyllestbandene?
Ja, jeg så et i Paris nylig, kalt The Musical Box, da vi spilte inn The Book Of Soulsog de var også fantastiske. Ingenting kommer noen gang til å bli like bra som originalen, men de var jævlig gode. De bruker noen av de gamle Genesis-rekvisittene, de faktiske delene, så det er strålende. Jeg hadde ønsket å se dem lenge, og de var fantastiske.
Med tanke på Iron Maidens teatralske tendenser, er det noen scenekostymer du helst vil glemme?
[Ler] Det er nok av dem, antar jeg. Jeg må innrømme at det er noen bilder som hjemsøker meg. Jeg hadde på meg noen blå Spandex [leggings] på en forestilling et sted, og etterpå tenkte jeg "De var ikke særlig behagelige ...", og jeg brukte dem aldri mer, men det finnes selvfølgelig bilder der ute av meg med dem på. Barna mine pleide å gjøre narr av meg: "Pappa, hva tenkte du på?" og alt det der. Hva kan man gjøre?
Du er heldig som har en sanger som gjerne tar på seg et tåpelig kostyme..
Som frontfigur må du være forberedt på å se litt mer tåpelig ut enn resten av bandet. Bruce er en større-enn-livet-karakter, og han må gå ut der og gjøre det han gjør, så heldigvis er han slik.
Som fan av progressiv rock, hva er det viktigste du har lært av å lytte til disse bandene?
Det lærte meg bare å gjøre hva faen du vil gjøre, og å gå i hvilken retning du vil. Det er en ganske god lærdom. Og når alt kommer til alt handler det om låtene.

Nye heavy metal-børn på banen: Iron Maiden i 1979; (øverst) siste album The Book Of Souls

Prog-sessiv: Steve Harris' visjon for Maiden har båret bandet fremover. Legg merke til et tidlig glimt av splitter nye Maiden Audio-hodetelefoner på pulten!

"Genesis ble aldri
det samme etter at Gabriel dro..."

"Seventh Son Of A Seventh Son handlet mer om teknologi enn om å prøve å være et progband."

Gabriel-æraens Genesis og Jethro Tull hadde stor innflytelse på Harris.

"Jeg har aldri møtt Ian Anderson. jeg har på en måte ikke lyst til det, for jeg elsker musikken hans så høyt."

trykk

Hammers of the gods: på banen i sine elskede West Ham-farger.

90-tallet
Det skulle ha vært tiåret da Maiden ble kronet til de ubestridte kongene av heavy metal, men avgangen til Bruce Dickinson og Adrian Smith kastet dem inn i en nedadgående spiral som det skulle en enorm viljestyrke til for å dra seg selv ut av. men det var akkurat det de gjorde..

Fremmed i et fremmed land

Med 90-tallet gryende, Fjernet Iron Maiden den episke metallen og gikk tilbake til det grunnleggende for dette spennende nye tiåret. Men de var i ferd med å gå inn i en periode med uro som skulle skape tvil om bandets fremtid.
Words: James Leonard

For Iron Maiden skulle 1989 være et velfortjent friår. Deres siste album, det anerkjente Seventh Son Of A Seventh Sonhadde vært deres mest ambisiøse hittil, og det tilhørende sceneshowet med arktisk tema hadde gitt Powerslave-æraen et løp for pengene. De fleste band ville ha benyttet sjansen til å legge beina på bordet, gratulere seg selv med det de hadde oppnådd og komme tilbake 12 måneder senere, uthvilte og fulle av ny energi.
Men å legge beina på bordet var ikke Iron Maidens stil. For Steve Harris gikk en stor del av året med til å redigere Maiden Englanden live konsertvideo tatt opp på Seventh Son-turneen, som han også hadde regissert.
Bandkameratene Adrian Smith og Bruce Dickinson var ikke mindre rastløse. Førstnevnte hadde startet ASAP, et sideprosjekt innen hardrock der han selv tok mikrofonen. Sistnevnte hadde gitt ut en sololåt, den herlig OTT Bring Your Daughter... To The Slaughterpå lydsporet til slasherfilmen A Nightmare On Elm Street 5: The Dream Childog var i ferd med å spille inn et helt album utenfor moderskipets trygge rammer. "Intensjonen", forklarte han senere til bandets offisielle biograf Mick Wall, "var å gjøre noe man ikke ville gjøre i Maiden. "Hva er ellers poenget?"
Da Iron Maiden i november 1989 samlet seg til den overdådige lanseringsfesten for Maiden England-videoen, virket alle å være i godt humør. Det var planer om at bandet skulle samles igjen i en ikke altfor fjern fremtid for å starte arbeidet med sitt nye album, en plate som skulle være en back-to-basics-reaksjon på Seventh Son's hvelvende skala.
Mens de fem Maiden-medlemmene så på at diverse journalister og musikkbransjetyper tømte gratisbaren og stappet i seg god gammeldags britisk fish and chips, så fremtiden rosenrød ut. Lite visste de at de var i ferd med å gå inn i det mest turbulente kapittelet i bandets historie - et kapittel som ville føre til at både Smith og Dickinson forlot bandet.
Tplanen for Maidens åttende album var enkel: Jobb raskt, ikke noe tull. Harris hadde latt seg imponere av direktheten på Bring Your Daughter... To The Slaughterog tenkte at Maiden ville ha nytte av den samme tilnærmingen. Faktisk likte han sangen så godt at han ba Dickinson om ikke å ta den med på soloalbumet sitt, slik at Maiden kunne spille den inn på nytt selv, noe sangeren gikk med på.
"Jeg var glad for at Steve likte noe så godt", sier Dickinson. "Jeg vandret faktisk tilbake til Maiden for å starte det nye albumet som en veldig lykkelig liten nisse."
Dickinson ga ut Tattooed Millionaire i mai 1990. Den inneholdt kanskje ikke Bring Your Daughter..men den hadde mange andre høydepunkter, blant annet den episke åpningslåten Son Of A Gun og den hymniske pop-metallen i tittelsporet. Bortsett fra den uforlignelige stemmen, lignet den lite på hans daglige jobb - den stilistiske tilnærmingen tok opp i seg alt fra den reflekterende Born In '58 til den rause single-entendrede rock'n'rollen i Dive! Dive! Dive! ("No muff to tough!"). Kvaliteten var kanskje varierende, men den gjorde jobben den var designet for å gjøre, og tok Dickinson ut av sin Maiden-formede komfortsone.
Adrian Smith hadde det ikke gått fullt så bra med. Gitaristen var en klassisk hardrock-låtskriver i bunn og grunn, og ASAPs debutalbum, Silver And Goldreflekterte dette. Men Smiths stemme og personlighet var ikke fullt så stor som Dickinsons, og Maidens fans var ikke helt klare for noe som avvek så langt fra det etablerte mønsteret. Silver And Gold hadde skapt en viss interesse ved utgivelsen i 1989, før den forsvant stort sett sporløst.
Den manglende suksessen falt sammen med Smiths voksende misnøye med livet i Iron Maiden. Han var også bekymret for at ASAP hadde "sendt feil signaler ... de var bekymret for at jeg ikke ville drive med metal lenger."
Som enhver god leder fornemmet Steve Harris sin bandkamerats vanskelige situasjon. De to var gode personlige venner, men Harris' profesjonelle prioriteringer lå hos Maiden. Bassisten innkalte til et møte og spurte om Smith ønsket å bli i bandet. Da han svarte at han ikke visste, tok Harris avgjørelsen for ham - selv om det var mot hans beste vilje. "Det gjorde meg vondt at han ikke ville være med lenger, men jeg tenkte: 'Vi må være sterke når det gjelder dette'", minnes han.
På typisk usentimentalt vis kastet Maiden ikke bort tiden med å erstatte ham. Janick Gers var en elskverdig sekstettinger fra Hartlepool som hadde spilt med den tidligere Deep Purple-sangeren Ian Gillan, NWOBHM-tidens White Spirit og den tidligere Marillion-sangeren Fish. Enda viktigere var det at han nylig hadde spilt på Tattooed Millionaire. Gers ble invitert til en audition, men han var så sikker at han fikk beskjed om at jobben var hans etter bare tre låter.
Det hastet også med det nye albumet. De valgte å spille inn i Storbritannia for første gang siden 1982s The Number Of The Beastfra 1982, og bandet satte seg sammen med den mangeårige produsenten Martin Birch. I stedet for et tradisjonelt studio valgte de å jobbe i en låve på Harris' eiendom i Essex. Innspillingsprosessen tok bare tre uker.
"Det er hovedsakelig mer aggressivt enn de tidligere albumene", sa Harris den gangen."Jeg tror at noen av fansen vår var skuffet over den musikalske retningen vi hadde tatt i det siste. Så jeg tror de vil bli glade for å se at vi går tilbake til en mer aggressiv og kraftfull stil. Bandet har fortsatt gløden uansett."
I ettertid har det vist seg at den gløden ikke ble overført til albumet. No Prayer For The Dying ble laget med edle intensjoner, men det eksploderte aldri helt. Åpneren Tailgunner var en klassisk Maiden Boys' Own-hymne i stil med Aces High og Where Eagles Dareselv om den ikke nådde helt opp til forgjengernes høyder. Førstesingelen Holy Smoke var en flengende nedrakking av amerikanske televangelister, deres versjon av Bring Your Daughter... To The Slaughter skranglet med metallisk tøffhet, og det svevende tittelsporet står igjen som en ubesunget klassiker fra midten av perioden. Men andre låter, som f.eks The Assassin og den tunge Mother Russiamanglet energien og kraften som definerte Maiden.
Utgitt 1. oktober 1990, No Prayer For The Dying no Prayer For The Dying nr. 2 i Storbritannia og nr. 17 i USA - begge lavere enn forgjengeren, Seventh Son Of A Seventh. Mens den andre singelen Bring Your Daughter.. skulle gi Maiden deres første førsteplass noensinne, var det tydelig at noe var galt.
"Vi prøvde å få albumet til å høres så live ut som mulig", fortalte Harris senere. "For meg lyktes det ikke helt. Men igjen kommer det an på hvem du snakker med. Noen synes det er vårt beste album, mens andre synes det er vårt dårligste. Jeg synes ikke det er vårt beste, men det er absolutt ikke vårt dårligste."
For alle sine feil og mangler, No Prayer For The Dying på ett plan: Den reposisjonerte Maiden for det kommende tiåret. Det tilbake-til-grunnene-soundet kom før grungens fremvekst, som i seg selv var en reaksjon på 1980-tallets utskeielser. Ironisk nok hadde mannen som ledet an i den bevegelsen, Kurt Cobain, en gang kladdet Iron Maiden-logoer i skolebøkene sine da han var yngre.
Men grungeeksplosjonen var noen måneder unna, og Iron Maiden hadde uansett nok å tenke på. Først og fremst gjaldt det å korrigere kursen de hadde slått inn på med No Prayer. Dette kan delvis forklare hvorfor Harris valgte å gå inn som medprodusent sammen med Martin Birch på deres neste album.
De vendte tilbake til Harris' låve - nå omgjort til et skikkelig studio, med det passende navnet Barnyard - og spilte inn sitt niende album, Fear Of The Darki et langsommere tempo enn forgjengeren. Resultatet var mer polert, selv om åpningslåten Vær rask eller vær død og Herfra til evigheten fortsatt sprudlet av den energien som Harris hadde forsøkt å gjenerobre forrige gang. Men de hadde også tatt med seg et par lengre låter, særlig den sju minutter lange tittellåten som raskt skulle bli en livefavoritt.
Den største forandringen kom imidlertid med coveret. Rod Smallwood følte at Maidens visuelle uttrykk trengte en oppdatering for det nye tiåret, og bestemte seg for at det var nødvendig med litt nytt blod.  "Vi ønsket å oppgradere Eddie for 90-tallet", forklarte Smallwood. "Vi ville ta ham fra å være en slags tegneserieaktig skrekkskapning og gjøre hamtil noe litt mer direkte, slik at han ble enda mer truende."
Fear Of The Dark skulle bli det første Iron Maiden-albumet som ikke hadde kunstverk av Derek Riggs, mannen som hadde skapt Maidens maskot for mange år siden. I stedet ble bildet av en vampyrisk Eddie som satt på huk i et tre, illustrert av fantasy-kunstneren Melvyn Grant.
Maidens fans var ikke urolige over denne endringen, hvis man skal dømme etter hitlisteplasseringene. Fear Of The Dark brakte Maiden tilbake på førsteplass i Storbritannia og nådde 12. plass i USA - det samme som Seventh Son Of A Seventh Son (det er fortsatt bandets bestselgende album i Amerika).
Maiden sparket i gang Fear Of The Dark turnéen 3. juni 1992 med en hemmelig konsert under navnet The Nodding Donkeys på det lille Oval Rock House i Norwich. Den 22. august vendte de tilbake til Monsters Of Rock-festivalen på Castle Donington i Leicestershire. Der deres forrige opptreden hadde blitt skjemmet av to fans tragiske dødsfall tidligere på dagen, serverte de denne gangen en vintage Maiden-opptreden for alle tider, og inviterte til og med Adrian Smith opp på scenen for å spille Running Free.
Bak kulissene var det imidlertid problemer på gang. Etter at turnéen var over, reiste Bruce Dickinson til Los Angeles for å begynne å jobbe med sitt andre soloalbum. Rod Smallwood besøkte sangeren i studio. Det var da Dickinson slapp en bombe: Han ønsket å forlate Iron Maiden.
"Det handlet om å komme seg ut av det som var et ganske komfortabelt regime", forklarte han senere. "Hardt arbeid, bra folk, relativt trygt, godt administrert. Alt det folk ville sagt: 'He, det er en behagelig jobb' Det var livet mitt i Iron Maiden. Jeg tenkte: 'Det er ikke nok. Jeg er for ung til å slå meg til ro."
Dickinsons kunngjøring tok Harris med storm. For første gang i sin profesjonelle karriere var bassisten usikker på Iron Maidens fremtid. Han ringte Dave Murray og fortalte sin gamle venn at han ikke visste om bandet ville fortsette.
"Jeg var i tvil om jeg skulle fortsette eller ikke", minnes Harris. "Jeg tenkte: 'Jeg har bare ikke styrken for øyeblikket'."
Murray selv hadde ingen slike betenkeligheter. "Vi satt alle sammen og snakket", sier gitaristen. "Det var sannsynligvis den første lange, seriøse samtalen vi fire hadde hatt sammen på lenge. Plutselig ble jeg bare lei av å snakke om det, og sa: 'Hør her, hvorfor i helvete skal vi gi opp bare fordi han er det? Faen ta ham. Hvorfor skulle han hindre oss i å spille? Jeg hadde egentlig ikke tenkt over det. Det bare kom ut." Murrays improviserte peptalk virket. Harris fikk den drivkraften han trengte for å fortsette bandet.
Maiden hadde en ny turné planlagt utover våren og forsommeren 1993. Steve Harris, som alltid profesjonell, nektet å avlyse den, og bandet tok det dristige skrittet å kunngjøre Dickinsons avgang på en pressekonferanse like før turnéen begynte, i den tro at det ville fungere som en sjanse for fansen til å ta farvel med sangeren. Det viste seg raskt at virkeligheten var en helt annen. Stemningen på konsertene var i beste fall pinlig.
"Det var ingen god stemning", innrømmet Dickinson senere. "Vi gikk ut på scenen, og det var som et likhus. Maiden-fansen visste at jeg hadde sluttet, de visste at dette var de siste konsertene, og jeg innså plutselig at du som frontfigur er i en nesten umulig situasjon."
Enda verre var det at spenningen mellom Dickinson og hans snart forhenværende bandkamerater hadde nådd bunnen. Dette skyldtes delvis Harris' oppfatning om at sangeren ikke ga alt han hadde.
"Vi syntes alle at han var helt ute av form og at han ikke presterte", sier bassisten. "Det verste var at hvis han hadde vært helt jævlig under hele turneen, kunne man på en måte forstå det, men dette var spesifikke tider. Det var så kalkulert. Jeg hadde virkelig lyst til å drepe ham." Sangeren tilbakeviste påstandene, men det dårlige blodet skulle henge igjen etter at han hadde forlatt bandet
Bruce Dickinson spilte den siste konserten med Iron Maiden den 28. august 1993 i Pinewood Studios like utenfor London. Showet ble filmet som en MTV-spesial, og med i programmet var tryllekunstneren Simon Drake, som passende nok avsluttet showet med å "drepe" Dickinson. Det gjenspeilte ganske godt hvordan resten av Maiden følte det.
Dickinsons avgang markerte slutten på en epoke for bandet - en epoke som hadde sett disse heltene fra East End nå høyder de bare kunne ha drømt om. Det ville ikke bli lett å erstatte ham. Men Steve Harris og Iron Maiden hadde aldri dukket unna en utfordring før, og de hadde ikke tenkt å begynne nå.

Menn på kanten: Iron Maiden på Monsters Of Rock-festivalen i 1992.

➤

Bruce Dickinson og Steve Harris i 1993: Konsertene "var som et likhus"

"Det handlet om å tre ut av et ganske komfortabelt regime"
BRUCE DICKINSON

Bruce og den nye gutten Janick Gers i lykkeligere tider.

getty x3

"Vi trodde Bruce ikke presterte. Jeg hadde lyst til å drepe ham"
Steve Harris

Villeste drømmer

Eks-Wolfsbane-sanger Blaze Bayley sto overfor en umulig oppgave: å fylle Bruce Dickinsons støvler. I 2015, Classic Rock med mannen som spilte en ubesunget rolle i å hjelpe Iron Maiden med å overleve 1990-tallet.
Words: Paul Elliott

On kald kveld i mars er Blaze Bayley i Cardiff for å spille på Fuel Bar & Music Room.
Stedet er som en helligdom for sangerens tidligere band, Iron Maiden. Ved inngangen er det et enormt veggmaleri av Maidens monstrøse gallionsfigur Eddie. Husets øl er den Maiden-merkede Trooper ale. Og på den ene veggen henger et bilde av en berømt gjest på klubben: Bak baren står Bruce Dickinson, mannen som Bayley erstattet i Iron Maiden i fem år på 90-tallet, og trekker en halvliter Trooper.
Syv tusen mil unna, i Sør-Amerika, er Iron Maiden i innledningen av The Book Of Souls-turneen, der Dickinson har dobbeltrolle som sanger og pilot i bandets spesialbygde Boeing 747 "Ed Force One". I Argentina spilte bandet for 50 000 mennesker på et fotballstadion i Buenos Aires. Andre konserter er på arenaer med plass til 10 000 mennesker - den typen Bayley husker å ha opptrådt på i sin tid med bandet.
I Cardiff har femti personer betalt 10 pund for å se Blaze Bayley. På den nåværende turneen, til støtte for hans nye soloalbum Infinite Entanglementventer større konserter på festivaler i Europa og i Sør-Amerika. Men i Storbritannia er alle konsertene på små klubber.
For Bayley, som nå er 52 år, er realitetene på dette stadiet av karrieren enkle. "Jeg er," sier han, "en undergrunnsartist i en nisje. Jeg er ikke synlig, men jeg er der ute."
Showet han leverer på Fuel, backet opp av et tremannsband, inneholder materiale som spenner over hele karrieren hans. Det er låter han skrev og spilte inn med Iron Maiden, låter fra soloalbumene hans etter Maiden, og det er en låt fra bandet han først ble berømt i, de britiske rockerne Wolfsbane fra slutten av 80-tallet.
Det er et dødelig alvor i måten han leverer materialet fra Infinite Entanglementet sci-fi-konseptalbum som utgjør første del av en trilogi. Men mannen har ikke mistet den humoren som kjennetegnet Wolfsbane - et band hvis fanklubb med stor hengivenhet ble kalt Howling Mad Shitheads. Det kommer tydelig frem når han introduserer låten Kill And Destroyfra albumet hans fra 2002 The Tenth Dimensiontil høflig applaus.
"Kom igjen!" roper han som om han fortsatt spiller på en av de store arenaene. "Jeg tenkte at hvis det er ett sted de vil ha litt drap og ødeleggelse på en onsdagskveld, så er det faen meg Cardiff!"
Det som også er tydelig etter konserten, er den takknemligheten Bayley har for menneskene som kommer for å se ham. Han bruker det meste av en time på å prate med fansen - de fleste av dem iført Iron Maiden-t-skjorter. Først når den siste CD-en er signert og den siste selfien er tatt, tar han seg tid til å snakke med Classic Rock.
"Jeg skylder disse menneskene mitt levebrød", sier han. "Og det går ikke en dag uten at jeg føler meg utrolig heldig og privilegert som profesjonell sanger som synger mine egne sanger."
I løpet av de siste 20 årene har Blaze Bayley vært gjennom de verste tidene, både i yrkeslivet og privatlivet. Etter at han forlot Iron Maiden i 1999 - da Dickinson vendte tilbake til bandet - opplevde Bayley depresjon. Men det var i 2008 at han nådde bunnen, etter at hans kone Debbie Hartland døde av en hjerneblødning.
Det er med en bemerkelsesverdig åpenhet han forteller om disse hendelsene. Det ligger også en dyrekjøpt visdom i det han forteller om sitt liv i musikkbransjen - de gode og de dårlige tidene.
Og likevel er det noe som har fulgt ham - en kjærlighet til musikken som er like sterk nå som den var da jeg møtte ham første gang. "Jeg elsker å synge", sier han. "Det er min forbannelse og min velsignelse at jeg er drevet til å gjøre det, på bekostning av så mange andre ting. Jeg er nødt til å gjøre dette."
It var på slutten av 70-tallet at den 15 år gamle Bayley Alexander Cooke bestemte seg for at han ville bli rock'n'roll-sanger. "Det var et band på skolen min", husker han, "og jeg så på sangeren og tenkte at jeg ville bli bedre enn ham."
Han hadde begynt å synge da han var fem-seks år gammel, og imiterte croonerne som moren og bestemoren elsket, som Mario Lanza og Richard Tauber. Da han kom i puberteten, oppdaget han rocken. Han begynte å høre på The Sweet og Slade, og gikk raskt over til punk og heavy metal. "Jeg elsket Zeppelin", sier han. "Jeg elsket det første Sabbath-albumet - de rare, skumle greiene. Og så hadde du Pistols og The Damned på hitlistene. Det var en utrolig tid, og det var den energien i punken som ga meg ideen om at jeg kunne gjøre det samme."
Bayley ble berømt som vokalist i Wolfsbane, det briljante og energiske West Midlands-bandet som ble lansert som Tamworths svar på Van Halen. Debutalbumet deres, Live Fast, Die Fast var en rå, høylytt og stolt heavy metal-plate med en håndfull gode låter i Manhunt, Shakin' og I Like It Hot. Albumet ble produsert av Rick Rubin, musikkbransjens maktfaktor som hadde grunnlagt Def Jam og senere Def American.
Men albumet ble ingen hit, og Wolfsbane slet med å gjenfinne sin tidlige energi. I 1994 var de, som Bayley uttrykte det, "haltende" Iron Maiden var tilfeldigvis på utkikk etter en ny sanger, etter at Bruce Dickinson hadde sluttet for å gå solo. I en privat samtale oppfordret manageren til Wolfsbane ham til å prøvesynge for Iron Maiden hvis muligheten bød seg.
Bayley sier nå "Frem til da hadde jeg ikke tenkt på Maiden. Men jeg innså at denne muligheten kommer til å komme én gang i livet."
Da han prøvespilte for Maiden, var det i strengeste fortrolighet, etter ordre fra bandets manager Rod Smallwood. "Det var forferdelig å måtte holde det hemmelig for gutta i Wolfsbane", sier Bayley. "Vi hadde stått hverandre så nær og vært gjennom så mye sammen. Det var en forvirrende tid i livet mitt, så bittersøt og melankolsk."
Det var Steve Harris, Maidens bassist og leder, som fortalte Bayley at han hadde fått spillejobben, rett før jul 1994. Den første Bayley fortalte det til, var kjæresten Debbie. Den andre var faren hans. For å feire det kjøpte Bayley en kasse Guinness. Så måtte han fortelle nyheten til de tre andre gutta i Wolfsbane.
"Fordi alt skjedde så raskt", sier han, "måtte jeg fortelle dem det på telefon. Det var vanskelig. Veldig trist."
Ten gjengse oppfatningen av Blaze Bayleys karriere i Iron Maiden er denne: at han ikke var god nok til å være med i bandet; at han ikke kunne treffe tonene til Bruce Dickinson; at de to albumene han gjorde med Maiden - The X Factor i 1995, Virtual XI i 1998 - er de dårligste de noen gang har laget.
Som det amerikanske nettstedet MetalSucks.com en gang uttrykte det, kortfattet og brutalt: "Blaze Bayley-æraens Iron Maiden er forferdelig ... en fullstendig crapfest."
Bayley måtte leve med denne typen kritikk fra det øyeblikket han ble med i Iron Maiden, og den har aldri forsvunnet, ikke i alle årene etter at han forlot bandet. "Du kan ikke unngå å ta det personlig", innrømmer han. "Du er et menneske." Hans svar var helt fra starten av å ignorere den dårlige pressen. Og det gjør han fortsatt. "Tidlig sa jeg - hvor dumt det enn høres ut - at jeg bare tror på de gode anmeldelsene. Hver eneste dårlige anmeldelse, tenkte jeg, er feil. Jeg satte meg selv i den situasjonen, og det var slik jeg overlevde."
Det som ofte blir oversett i vurderingene av Bayleys tid med bandet, er nedgangen i Maidens arbeid de foregående årene. Albumet fra 1990 No Prayer For The Dying grenset til selvparodi. 1992's Fear Of The Dark - det siste som ble spilt inn før Dickinson hoppet av - var ikke stort bedre. På samme måte, som Bayley sier: "La oss ikke glemme at Bruce dro. Hans entusiasme for Iron Maiden var helt borte. Han hadde ikke hjertet med i det."
Bayley forstår omstendighetene som førte til Dickinsons avgang - først og fremst en desillusjon som først satte inn etter bandets 18 måneder lange World Slavery-turné på midten av 80-tallet, som gjorde ham fysisk og mentalt utslitt. "Den turneen", sier Bayley, "var det som virkelig forandret alt for Bruce. Det var den typen turné jeg drømte om å være med på, men den gjorde virkelig vondt for ham."
Bayley er først og fremst takknemlig for det Dickinsons exit ga ham. "Det var en utrolig mulighet for meg å bli med i dette legendariske bandet", sier han Han innrømmer også, med beundringsverdig ærlighet, at han var "helt fra seg" ved tanken på å bli frontfigur i et avet av verdens største band.  "Jeg bruker en fotballanalogi", sier han. "Det er akkurat det samme spillet i søndagsligaen, samme regler, men i Maiden føltes det som om jeg var blitt tatt ut for England. Forventningene - intensitetsnivået - var så høyt."
Andre sangere hadde prøvesunget for Maiden. For mange utenforstående virket Michael Kiske fra Helloween som den som passet best. Men som Bayley sier: "Steve Harris hørte noe i stemmen min som han ønsket å jobbe med. Han ville prøve et annet sound."
Når han tenker tilbake på sine fem år i Iron Maiden, snakker Bayley med stor stolthet. Han kaller det "en fantastisk prestasjon" at Man On The Edgeen sang som han skrev tekst og melodi til, ble valgt som flaggskip-singelen fra The X Factor. Han beskriver albumets episke åpningsspor, Sign Of The Crosssom "en massiv, definerende sang" - og som bidro til at han "fant dette andre området av stemmen min". Han er også stolt av det han oppnådde på Virtual XI: den emosjonelle dybden han brakte til Como Estais Amigos og The Clansmansistnevnte en ekte Iron Maiden-klassiker.
Det er uunngåelig at det er vemod når han snakker om sin avgang fra bandet. Han forstår logikken bak det. "De måtte ta en forretningsmessig avgjørelse", sier han. "Å få Bruce tilbake var det rette å gjøre. Se på hva de har gjort siden. Jeg har ingen dårlige tanker om dem." På den tiden var han imidlertid knust. Han sier at han aldri hadde sett det komme - at Steve Harris aldri snakket med ham om muligheten for Dickinsons tilbakekomst. "Da de fortalte meg det", sier Bayley, "hadde jeg allerede låtene klare til neste album."
Det var ikke bare dårlig. Da han fikk sparken, fikk Bayley et gyllent håndtrykk. "Maiden tok veldig godt vare på meg", sier han. "Det kan jeg ikke klage på." Men han brukte alle pengene på å starte solokarrieren sin - han hyret et band og spilte inn album under navnet Blaze. Og på lengre sikt bukket han under for depresjonen.
"I Iron Maiden levde jeg ut drømmen min", sier han. "Og da den drømmen gikk tapt, tok jeg meg ikke tid til å sørge."
Det var mens han skrev på sitt tredje soloalbum Blood & Belief i 2003 - fire år etter at han ble kastet ut av Maiden - at alle følelsene han hadde undertrykt endelig kom til overflaten. "Jeg befant meg på et så mørkt sted", sier han. "All smerten kom ut - skuffelsen og avvisningen jeg følte - og jeg gikk gjennom en alvorlig depresjon. Noen av tekstene på Blood & Belief handler om min mentale helse. Jeg følte meg verdiløs, egentlig."
Det som fikk ham gjennom det, sier han, var støtten fra kjæresten Debbie. Det, og en følelse av sin egen verdi som musiker - ironisk nok en arv fra tiden i Iron Maiden. "Jeg følte at jeg var god nok", forklarer han. "Jeg var kanskje ikke god nok for Iron Maiden, men sangene og tekstene mine var gode nok, for de var med på Iron Maiden-albumene. Så jeg hadde selvtilliten."
Han fortsatte å jobbe på, holdt virksomheten i gang, nok til å betale regningene. I 2007 giftet han og Debbie seg. Et år senere raste hans verden sammen. I en alder av 38 år ble Debbie Hartland rammet av en hjerneblødning og tre slag. "Da hun lå på intensivavdelingen", sier han, "tillot jeg ikke meg selv å tenke på at jeg ikke ville få henne tilbake. Men jeg mistet henne."
Debbie Hartland døde 27. september 2008. Bayley har fødsels- og dødsdatoene hennes tatovert på armen sin. "Hun var mitt livs store kjærlighet", sier han. "Du har bare én slik kjærlighet."
Han tar en kort pause, mens han måler ordene sine. "Da jeg mistet Debbie, ble ting aldri det samme igjen. Det som skjedde med Iron Maiden, er ingenting - absolutt ingenting - sammenlignet med å miste sitt livs kjærlighet. Det var da jeg lurte på om jeg skulle gi opp. Men hun hadde så stor tro på meg, og det var derfor jeg fortsatte."
For alt han har vært gjennom, anser Blaze Bayley seg fortsatt som heldig - for det han har hatt tidligere, og for det han har nå.
Karrieren som turnerende musiker har en pris. Når han er borte, savner han datteren fra sitt andre ekteskap, som nå er oppløst. "Den lille jenta mi er fire år", sier han. "Så for meg er det forferdelig å dra på turné. Men jeg har et valg: Jeg kan enten skaffe meg en vanlig jobb, eller jeg kan gjøre dette. Og jeg elsker det jeg gjør."
Wolfsbane er fortsatt en del av livet hans. Etter at bandet ble gjenforent i 2010, turnerer de fortsatt og gir ut album innimellom. Men i den nærmeste fremtiden er fokuset hans på soloarbeidet - først og fremst hans nåværende verdensturné, og deretter fullføringen av trilogien som ble påbegynt med Infinite Entanglement. "Akkurat nå", sier han, "er det så mange ting som skjer for meg."
Berømmelsen han fikk som medlem av Iron Maiden er det som fortsatt holder karrieren i gang, hele 17 år etter at han forlot bandet. Som han forklarer, veldig enkelt: "Jeg kan annonsere som 'Blaze Bayley, tidligere medlem av Iron Maiden', og det vil gjøre akkurat nok folk interessert."
Han har et filosofisk syn på hva som har skjedd med Iron Maiden, og med ham selv, siden de skilte lag. "Maiden er der de burde være", sier han, "og jeg er der jeg er lykkelig. Poenget er at jeg føler meg utrolig stolt over å ha vært en del av det bandet. For meg har det aldri vært noe problem at folk sier: 'Du var med i Iron Maiden' Vel, ja - det største bandet innen heavy metal noensinne. Det har jeg ikke noe problem med."
Blaze Bayley oppfylte en drøm med Iron Maiden. Nå, så mange år senere, er det en annen type drøm som driver ham. "Jeg har spilt for ti tusen mennesker per kveld, og jeg har spilt for femti mennesker per kveld", sier han. "Men egentlig bryr jeg meg ikke lenger, så lenge jeg fortsatt lager musikk.
"Musikken er livet mitt. Jeg legger hjerte og sjel i den. Helten min var Ronnie James Dio. Han jobbet til han døde. Og det er det jeg har tenkt å gjøre. Alt som betyr noe nå, er at jeg bare fortsetter. For meg er det drømmen."

Blaze Bayley med Iron Maiden i 1994.

Rock'n'roll-overlever: Blaze på scenen i 2015.

"Jeg trodde bare på gode anmeldelser. Hver eneste dårlige anmeldelse sa jeg: 'Det er feil' Det var slik jeg overlevde."

future/teamrock x2

En mann på kanten: Blaze på 00-tallet.

Howling Mad Shitheads: Blaze med bandet Wolfsbane fra før Maiden.

"I Maiden føltes det som om jeg var blitt tatt ut til England. Forventningene var så høye."

00-tallet
Det var tiåret som markerte gjenfødelsen av Iron Maiden, fra Bruce Dickinsons tilbakekomst til en rekke verdensomspennende album som ikke bare satte dem tilbake på toppen, men sørget for at de kom tilbake større og sterkere enn noen gang før. Og vi var med dem hele veien..

Steve Harris, Nicko McBrain, Bruce Dickinson, Dave Murray, Janick Gers og Adrian Smith bak scenen på UIC Pavillion i Chicago under deres Brave New World Tour, 17. oktober 2000

"Å ha tre sologitarister ga oss en annen kant"

Steve Harris

Hvordan vi skapte
Brave New Verden

Da Bruce Dickinson og Adrian Smith vendte tilbake til Iron Maiden i 1999, var presset på metal-legendene om å levere et album som kunne ta dem tilbake til storhetstiden

Iet kan være vanskelig å forestille seg nå, men Iron Maiden slet på slutten av 1990-tallet. I dag farter Storbritannias ubestridte konger av heavy metal verden rundt med enorme, iøynefallende sceneproduksjoner, på toppen av sin styrke og mer suksessrike enn noensinne. Men etter to gode, men ikke gode album med vokalist Blaze Bayley, som erstattet Bruce Dickinson i 1994, kjempet Maiden tydeligvis mot loven om avtagende avkastning, og spilte på mindre arenaer for mindre publikum i mange deler av verden; deres status som metalens uangripelige fanebærere var nå i tvil.
Men i 1999 sendte nyheten om at Blaze var borte og at Bruce og gitarist Adrian Smith (som hadde sluttet i Maiden i 1990) skulle vende tilbake til folden, bandets globale hærskare av fans inn i en tilstand av storøyd hysteri. Et nytt, seks mann stort Maiden (Bruce, bassist Steve Harris, trommeslager Nicko McBrain og de nyopprettede "Three Amigos": gitaristene Dave Murray, Janick Gers og den tilbakevendte Smith) kunngjorde at de skulle turnere i USA og Europa, og deretterog, mest spennende, lage et helt nytt studioalbum.
"Fra det øyeblikket vi startet låtskrivingsprosessen, så vi på turneen som bare et lite blaff på veien mot å lage denne platen," Bruce fortalte Hammer's Clay Marshall i 2000. "[Det var] noe som muntret oss opp. Turneen var på mange måter begynnelsen på kampanjen for dette albumet. Den fikk ballen til å rulle. Det begynte å få folk opp på beina. Folk innså: "Hvis de fortsatt kan gjøre dette live, kan de fortsatt lage en god plate sammen? Det stilte et spørsmål, og [førte til] mye diskusjon."
Ed Hunter-turneen startet i USA 11. juli 1999, og fortsatte med 31 datoer som høylytt bekreftet at Iron Maiden var tilbake for å gjenerobre tronen. Den ble avsluttet 1. oktober i Athen, og på det tidspunktet var bandet i full gang med å skrive og spille inn albumet som enten ville bringe dem tilbake på toppen av metaltreet... eller ikke. Ikke noe press for produsent Kevin Shirley, som hadde blandede følelser da han ble tilbudt jobben med å legge til rette for et så ikonisk bands comeback.
"For å være ærlig, da jeg fikk telefonen, var jeg mindre entusiastisk enn jeg burde ha vært, for det virket som om de var et band som kanskje hadde gått seg vill,", minnes han. "Jeg var bekymret fordi jeg hadde sett på hvor de hadde vært og hvordan det hadde gått med albumene deres. Det virket som om det var et mønster som tegnet seg, og det så ikke bra ut. så jeg var bekymret for det."
Hhan trengte selvfølgelig ikke å bekymre seg. Hvis det er én ting som har kjennetegnet Iron Maidens fire tiår lange regjeringstid, så er det en stålfast besluttsomhet om å aldri  aldri svikte fansen. Kombinert med den typen selvtillit som bare kommer når du vet at du er best, ankom Maiden Guillaume Tell-studioene - en ombygd kino i Paris, en rask spasertur fra Champs-Elysées - med

En overflod av musikalske ideer og et felles ønske om å lage en så god plate som mulig. På sett og vis må det ha føltes som business as usual for Steve Harris, Bruce og de andre. Men for deres nye produsent krevde en ny æra en ny tilnærming.
"Jeg vokste selvsagt opp med den gamle skolens innspillingsmetoder, der du spilte inn trommene først, deretter bassen og gitarene, og det tok evigheter," Forklarer Kevin. "Men jeg kunne se hvordan det var en uhåndgripelig energien du ville få, bare fra å ha musikere som spiller sammen. Så jeg var veldig ivrig på at Maiden skulle gjøre det. spesielt Steve var veldig nølende til det. Han sa at han ikke trodde det kom til å fungere, så jeg sa: "Hvis det ikke fungerer, så går vi tilbake og gjør det som dere har gjort tidligere, men la oss prøve! Så snart de hadde gjort en eller to gjennomkjøringer, sa han: "Jeg vil aldri jobbe på en annen måte igjen!"
"Det ville alltid ha vært en annen kant til en viss grad uansett, med det faktum at vi har tre sologitarister [nå]," Steve Harris bemerket i 2000. "Det i seg selv, ville jeg ha trodd at det ikke ville bli lett å håndtere, men Kevin håndterte det på en glimrende måte. Jeg tror han har gitt oss et fortrinn, for det er bare det å jobbe med en ny person som er veldig positiv, og han har en fantastisk stemning. Studioet er ikke favorittstedet mitt. Jeg vil heller stå på scenen, så det er viktig å kunne si at jeg likte det, og det er viktig å jobbe med de rette folkene."
Med nye arbeidsmetoder oppfrisket, vendte oppmerksomheten seg mot selve albumet selve albumet. Med utallige ideer og halvferdige låter som fløy rundt mellom Maidens mange låtskrivere, hadde det aldri vært vanskelig å finne nok materiale til et nytt album. Det som var mer potensielt problematisk, var hvordan låtskriveransvaret skulle fordeles, men enhver frykt for at den nysammensatte Maiden-besetningen skulle ende opp med å krangle, ble raskt avkreftet. Kanskje fordi de rett og slett hadde modnet som mennesker, eller fordi dette var en for god anledning til å rote det til med egokamper, var Iron Maiden en fast samlet front.
"Det første som må skje, og som gjorde var at alle var ganske kule og avslappede når det gjaldt å få låtene sine på eller ikke få låtene sine på," bemerket Bruce. "Alle var klar over at alle måtte gi og ta litt. Vi leste fra det samme manuset."
"Folk kom med forskjellige ideer, og jeg antar at Steve hadde hoveddelen av dem," Bemerker Kevin. "Han er virkelig grunnsteinen i den organisasjonen - hver eneste låt går gjennom Steve, og spesielt på den tiden, da besetningen ble reformert. I løpet av de siste 20 årene og de siste fem eller seks albumene vi har laget, har det utviklet seg litt siden den gang, og det har blitt mye mer samarbeid. Men de trengte å ha et solid ankerfeste, og det var Steve."
Med sin bassspillende general som styrmann, tryllet Maiden frem noen av de sterkeste låtene i karrieren. Når jeg lytter tilbake til Brave New World nesten 20 år senere, kan du høre begeistringen i luften da Maiden slo hymner og epos ut i skyggene i Paris. Bevæpnet med både korte, skarpe allsanger som den eksplosive åpningslåten The Wicker Man og den voldsomme The Mercenarysamt ruvende, forseggjorte epos som The Nomadfikk Maiden-lyden en subtil, men en subtil, men betydelig oppgradering.
"Det var et band som fant seg til rette i studio igjen, som fant den naturlige kjemien," sier Kevin. "Maiden er bare annerledes - Du kan ikke endre Maiden. jeg prøvde å introdusere nye elementer, som orkesteret i Blood Brothersfor å gi ting en veldig storslått følelse. Men du kan ikke si: "Hør her, jeg synes galopp er passé! La oss bruke noe annet ...", for det er det Maiden er. De kommer inn med en ferdig bygget identitet, og du kan ikke kødde med den. Det ville for det første være uansvarlig å kødde med den, og hvorfor skulle man ønske det?"
På en singel, The Wicker Mansom dukket opp tre uker tidligere, Brave New World ble utgitt 29. mai 2000. Mens verdensturnéen nærmet seg, kunne Maiden med glede konstatere at albumet fikk nesten universell hyllest fra rock- og metalpressen, og bare noen få forvirrede mainstream-hackere stilte spørsmål ved gyldigheten av denne tilbakekomsten til storhetstiden. Viktigst av alt var det at fansen elsket det, noe som sendte albumet til topps på hitlistene over hele verden og raskt utslettet salgstallene for det forrige albumet Virtual XI  i prosessen.
På den påfølgende turnéen vendte bandet tilbake til de samme arenaene og arrangementene som de hadde hatt som hjemsted under sin storhetstid på 80-tallet: Earl's Court i London, Madison Square Gardens i New York og, i januar 2001, en konsert på Rock In Rio i Brasil foran 250 000 mennesker. Som comeback, Brave New World et absolutt monster. Og de har knapt tatt en pustepause siden.
"Som Bruce har påpekt ved mer enn én anledning, betaler de gutta meg mye penger, så jeg vil alltid at de skal være så suksessrike som de kan være," sier Kevin. "Men suksess og hitlisteplassering er ikke viktig. for meg har det handlet om å se utviklingen. De var et band som virkelig gikk på knærne da vi begynte å spille inn Brave New World. Det er flott å se dem der ute nå, med jetflyene som flyr rundt og de vanvittige sceneproduksjonene ... alt er bare strålende."
"Maiden er det beste heavy metal-bandet i verden," Konkluderte Bruce, ikke uten grunn. "Musikerne i bandet er så skremmende gode. Folk er ikke engang klar over hvor gode spillerne i Maiden er. Det er derfor det er mulig for oss å gjøre det. Dessuten er ingen av oss fornøyd med å være nest best. Vi er ikke triste, gamle jævler som kommer sammen igjen for å for å tjene noen dollar. Hvis noe er verdt å gjøre, må du gjøre det 100 prosent."

For å være ærlig digger vi mye av det fra Blaze-æraen, men, du vet...

Fagre nye verden
Dissekert

Tre utvalgte låter fra Maidens triumferende tilbakekomst
THE HIT
The Wicker Man
Det første vi hørte fra det post-millenniale Maiden. Den var ikke direkte inspirert av den klassiske britiske skrekkfilmen med samme navn, men den går opp som en politimann på et bål. Den gikk inn på topp 10 i Storbritannia, og rett inn som nummer 1 i Hellas. Godt gjort, Hellas!
KLASSIKEREN
Blodbrødre
På et album dominert av storslåtte epos, Blood Brothers seg ut som et enestående og emosjonelt potent uttrykk. Steves gripende grublerier over verdens tilstand og tankene til sin avdøde far eksploderer i et refreng som forener store, fulle folkemengder som ingen andre.
THE WILD CARD
Drøm om speil
Maiden har vært mestere i den lange sangen siden begynnelsen, men Brave New World's lengste låt fikk dem til å spenne nye kreative muskler. Med noen av Steve Harris' mest foruroligende tekster, banet denne vidstrakte hyllesten til den rastløse underbevisstheten vei for to tiår med fascinerende musikalsk utvikling. Drømmen, som Bruce elegant påpeker, er sann.

Med Adrian og Bruce tilbake i folden var verdensherredømme uunngåelig

"Du kan ikke fortelle Maiden at galopp er passé!"

Kevin Shirley, produsent

Iron Maiden (fra venstre mot høyre): Steve Harris, Janick Gers, Dave Murray, Adrian Smith, Nicko McBrain, Bruce Dickinson

Dateline 2006: verden var i stykker, men Iron Maiden rullet fortsatt ubarmhjertig videre. Metal Hammer snakket med de britiske metalgeneralene om deres 14. studioalbum, A Matter Of Life And Death.
Ord: Malcolm Dome Bilder: John McMurtrie

et er desember 1979. På en pub som ligger på lur for å fange de uforsiktige i Londons East End, slår en ung bassist metaforisk ned knyttneven - og sommerfugleffekten er i ferd med å ta av.
"Dette bandet vil aldri gå på kompromiss, aldri. Vi kunne ha fått platekontrakt for et par år siden. Alt vi trengte å gjøre var å klippe håret og spille punk. Svaret mitt til alle som foreslo det var alltid det samme: Nei. Vi vil ikke forråde troen vår bare for å få en avtale. Til slutt vil det fungere for oss. Jeg bare vet det."
Bandet det var snakk om: Iron Maiden. Bassisten: Steve Harris. Og med denne ene intensjonserklæringen slo han fast en uforanderlig sannhet som har gitt gjenklang i hele metalverdenen i nesten tre tiår.
Ingen andre band har noen gang hatt en så målbevisst lidenskap - noen vil kanskje kalle det stahet - som Maiden, og spesielt Harris, som har blitt sett på som lederen av flokken. Mannen som på slutten av 1970-tallet hadde en visjon om å etterligne sine helter, og takket være en urokkelig selvtillit og tro på fansen, har han overgått nesten alle de som inspirerte den unge bassisten til å oppfylle drømmene sine, mens mange andre har falt på ulike hinder.
Underveis har Maiden opplevd å være i opprørt farvann. Da Paul Di'Anno fikk sparken i 1981, var det mange som lurte på om Maiden ville overleve å miste sin tilsynelatende karismatiske frontmann. Men så kom Bruce Dickinson inn, og bidro til å ta bandet til et nytt nivå. I 1993 forlot Dickinson Maiden, og Maiden - med den tidligere Wolfsbane-sangeren Blaze Bayley i hans sted - virket dårlig rustet til å takle grungeangrepet. Men igjen red Harris og hans hester seg gjennom de dårlige tidene, og med Dickinsons tilbakekomst i 1999 har de om noe blitt enda mer hyllet.
Faktum er at Maiden i det 21. århundret uten tvil er det mest innflytelsesrike metalbandet av alle. Til tross for Sabbaths, Metallicas og Slayers påstander, er det de som ser ut til å ha lagt grunnlaget for den europeiske power metal-bølgen, og for New Wave Of American Metal. Det har vært en bemerkelsesverdig forvandling, fra å bli oppfattet som anakronistiske gamle gubber for 10 år siden, til formidable helter på toppmoderne festivaler som Download. Nesten alt av metall man elsker i 2006 har Maiden som opphav. Det er en sjarm, en ære og et ansvar.
I løpet av sin levetid har de tatt utfordringen fra Judas Priest, satt Metallica på plass, feid Korn til side, og nå står de stødig mot en ny generasjon wannabes..
"Så, hvor er vi?"
En skingrende stemme skjærer gjennom tankene over, om Maidens plass i historien. Og hvor er vi egentlig? Geografisk sett på Hook End Manor, som en gang var eid av den legendariske Pink Floyd-gitaristen David Gilmour, og som nå er et innspillingsstudio, som ligger et sted mellom Reading, Henley, Maidenhead og andre slike punkter på Themsens kompass. Det er så rolig her nede at det er mer hagebruk enn horekultur, hvis du skjønner hva jeg mener. Maiden har leid dette stedet i flere dager, og frakter den globale pressen inn og ut, for å høre deres uhyrlig sterke nye album, A Matter Of Life And Death. I dag er det turen kommet til Metal Hammerog i vanlig tradisjon for et band som aldri er mindre enn det perfekte vertskap, har de sørget for alt. Ikke bare sprit og buffé, men også alt fra flipperspill til et snookerbord i full størrelse. Senere på kvelden viser de Englands VM-kamp mot Sverige, og sørger til og med for at et knippe svenske journalister er til stede for å skape den helt rette stemningen.
Men dette handler om et nytt Maiden-album - en begivenhet. For trivia-entusiaster bør det påpekes at det er fjerde gang bandet har brukt ordet "Death" i tittelen [etter Live After Death, Dance Of Death og Death On The Road']. Og for mange er dette ikke bare "nok en" utgivelse fra et veteranband, men noe helt avgjørende.
"Iron Maiden har ikke noe å bevise for noen, bortsett fra oss selv. Men denne platen føles bare så riktig, fordi vi alle har presset oss til det ytterste. Vi er sultne", sier Steve Harris et par timer senere. Men før vi kommer til ham og vokalist Bruce Dickinson, er det selve musikken vi må ta tak i.
De fleste band spiller av sitt nye album på det største og dyreste lydanlegget de kan finne. Ikke denne gjengen. Etter først å ha blitt ribbet for alt som kan brukes til å ulovlig spille inn en tone av albumet - kassettspillere, minidisc-spillere, mobiltelefoner, iPods, gulltenner - blir vi geleidet inn i de toppmoderne omgivelsene, for å finne separate konsoller. Hver av dem har en komfortabel stol og en bærbar datamaskin på en flightcase. Vi setter oss ved laptopen, tar på oss hodetelefoner og lytter til albumet gjennom dette høyteknologiske systemet. Det er merkelig og litt forvirrende. Vanligvis er slike arrangementer en felles utveksling. Blikk utveksles, et kort ord hviskes mens den nye platens herligheter rulles ut. Men dette ... det er som om hver og en av oss er isolert fra begivenheten; selv våre innerste tanker virker fjernt fra virkeligheten. Det er som et lyddeprivasjonskammer - bortsett fra at vi her i det minste kontrollerer volumet, selv om det ikke finnes noen mulighet til å hoppe gjennom sporene, eller til og med gå tilbake til dem. Det er en engangsforestilling, så spenn deg fast.
A Matter Of Life And Death er fantastisk, så mye er sikkert så snart den setter i gang. Den utvikler bandets progressive natur, men er også forbannet mye tyngre enn de har vært på en stund. Nei, la oss omformulere den siste delen: dette er det tyngste Maiden noensinne har vært. Albumet drypper av rasende riff, voldsomme trommefills, og den typen maniske rytmer som ville påkalt en steward på enhver travbane i landet, om en hest ble tatt i galopp på en slik måte. Det er nesten priapisk i sin overstadighet - sikkert upassende for et middelaldrende band av familiemenn.
Men når man bare har fått én sjanse på dette komplekse albumet, blir det egentlig bare en virvel av spørsmål som henger i luften: Hva er det som har drevet dem til å levere slike stjerneprestasjoner? Er dette et konseptalbum om krig og religion? Er sangen These Colours Don't Run om fjorårets beryktede egging på Ozzfest-turneen? Og hvorfor har Harris aldri engasjert seg i sitt elskede fotballag, West Ham?
"Fordi jeg ikke er dum!" ler bassisten når han blir spurt om Happy Hammers. "Jeg elsker å gå på kamp, og så dra igjen. Jeg vil ikke forholde meg til politikken som du får hvis du investerer penger i en fotballklubb. Å finne ut hva som skjer bak kulissene ødelegger myten."
Harris er kløktig, men på vakt, og er fullt klar over at det samme også gjelder for band. Maiden-fansen ønsker ikke at alt om heltene deres skal eksponeres for offentlig latterliggjøring og granskning. Det må være mytologi, og verdighet.
"Fansen vår", sukker Harris, "de er de beste i verden. Det er de virkelig. Ingen andre band kan vise den samme hengivenheten. Vi vet alle hvor heldige vi er som har en slik global tilhengerskare. Og faktum er at kjærligheten til Maiden nå går i arv fra fedre til sønner. Vi har barn som kommer på konserter nå, som aldri har sett hva vi handler om før. Og de tenner på det de ser.
"Det er grunnen til at vi valgte å gjøre Ozzfest-turneen i USA i fjor, og også å spille i Reading og Leeds [på Carling Weekend Festivals]. Vi spilte på mange av de samme stedene i USA som på Ozzfest to år tidligere, men det den turneen gjorde, var at vi møtte folk som aldri hadde sett Maiden før. Det var et helt nytt publikum. Det samme med Reading og Leeds. Jeg vil si at 75-80 prosent av de som var på Carling Weekend ikke var fans av bandet som sådan, de var der for den generelle festivalstemningen. Men det var så mange tenåringer som kom bort til oss etterpå og var forbløffet over hvordan vi opptrådte, og også over publikums reaksjon. Jeg sa bare til dem: "Synes dere det var bra? Prøv å komme på en av våre egne konserter!"
Når Ozzfest nevnes, blir det uunngåelig snakk om sangen These Colours Don't Run' Denne frasen ble legendarisk da Dickinson brukte den på scenen i San Bernardino, California i august i fjor - den siste kvelden Maiden var med på turnéen. Det ble beryktet fordi bandet ble bombardert med egg under konserten, noe som var åpent organisert og oppmuntret av Sharon Osbourne, Ozzys kone/manager. Det ble hevdet at årsaken til dette var at Dickinson konstant, og offentlig, hadde rakket ned på Ozzfest, Ozzy og headlinerne Black Sabbath under turneen. Dette var Osbournes' hevn.
"Du må spørre Bruce om motivasjonen hans for sangen var Ozzfest-hendelsen", trekker Harris på skuldrene. "Jeg må si at vi hadde fått mye verre juling av vårt eget roadcrew under "moroa" på slutten av turneen. Og jeg vil gjerne ha sagt at jeg liker bacon til eggene mine! Men ja, det var irriterende, mer fordi lyden var skrudd av under konserten i tillegg til eggkastingen."
Men ba Harris personlig Ozzy og Sharon om unnskyldning på grunn av Bruces påståtte oppførsel?
"Nei, det gjorde jeg ikke. Det jeg faktisk sa, var at hvis det var noe å be om unnskyldning for, så skulle jeg gjøre det. Men det ble vridd rundt for å få det til å se ut som om jeg hadde sagt unnskyld - det skjedde aldri!"
"Det er vel uunngåelig at folk vil tro at sangen handler om Sharon Osbourne", legger Dickinson til. "Hun tror uansett at alt handler om henne! Men det gjør det ikke. Den handler om menn som drar ut i krig, og frykten og håpet de etterlater seg. I alle generasjoner har familier tatt farvel med mennene sine, som drar ut i krigen uten å vite om de får se dem i live igjen. Det skjer også nå. Soldater drar til Irak, og noen kommer tilbake i likposer."
"Uttrykket These Colours Don't Run passet perfekt til stemningen i sangen. Det var det hele. Jeg antar at fansen vår vil synge med på den tittelen av sine egne grunner, og det kan jeg ikke noe for. Når det gjelder sannheten om Ozzfest... det har blitt skrevet så mye om hva jeg gjorde, eller ikke sa på scenen. Var jeg ute etter Ozzy og Black Sabbath? Nei. Hvorfor skulle jeg det? Men jeg synes The Osbournes TV-serien avskyelig, og hele kulten av reality-TV-kjendiser motbydelig. Jeg hater reality-TV, og det kommer jeg til å fortsette å si, helt til noen fengsler meg for det!"
Mens vi er inne på vanskelige temaer, la oss gå til bunns i forholdet mellom Harris og Dickinson, et forhold som ofte har blitt fremstilt som, øh, ubekvemt. Hater de virkelig hverandre?
"Ha! Det er så langt fra sannheten. Jeg har hatt én eneste krangel med Bruce i studio i løpet av all den tiden vi har jobbet sammen", sier Harris avvisende. "Derimot har jeg hatt noen skikkelige krangler med Nicko [McBrain, trommeslager]. Vi har faktisk stått nesten nese mot nese og skreket til hverandre - og siden nesen hans er så flat, er det veldig nærme! Faktum er at Bruce og jeg begge har vokst opp mye, og vi kommer godt overens."
"Hele greia med Steve og meg er en komedie", istemmer Dickinson. "Du må grave veldig dypt for å finne noe som helst.  Og i disse dager har vi mer til felles enn vi ikke har."
Et av problemene som ofte trekkes frem, er at Harris sies å styre bandet med jernhånd. Hans ord er lov - og det er ingen dissens i leiren.
"Jeg tror ikke det er sant i det hele tatt", innvender bassisten. "Jeg vet at folk tror at jeg er helt hands on, men noe av grunnen til det er at jeg lærte meg selv om produksjon og videoredigering, og det var jeg som var i studio og overvåket alt. Men det var aldri fordi jeg er en kontrollfreak. Hvis noen av de andre ønsket å involvere seg i den siden av saken, ville det ikke være noe problem for meg. Men faktum er at det sannsynligvis er for sent."
"Du vil bli overrasket over hvor mye vi kompromisser innad i bandet. Jeg dikterer ikke. Når det gjelder forholdet vårt til omverdenen, har vi aldri inngått kompromisser i det hele tatt. Det er fordi vi er sta. Men hvorfor skulle vi det? For eksempel vår nye singel, Reinkarnasjonen av Benjamin Breegsom er over sju minutter lang. Og folk sier: "Du kommer aldri til å få airplay med en så lang låt". Hva er forskjellen? Vi kommer ikke på mainstream radio uansett. Det er det jeg mener. Hvorfor skal vi gå på kompromiss når vi likevel blir ignorert?"
På noen måter henger det nye albumet sammen med The Number Of The Beast. Da sistnevnte kom i 1982, var det bandets tredje plate. Og nå er den på vei, A Matter Of Life And Death den tredje for den nåværende besetningen: Harris, Dickinson, McBrain, gitaristene Dave Murray, Adrian Smith og Janick Gers ... eller er det å legge for mye i situasjonen?
"Det 'vanskelige' tredje albumet, hva?" smiler sangeren. "Kanskje det er noe i det. Jeg tror vi har tatt et stort sprang fremover denne gangen. Dette er vårt Radiohead-øyeblikk! Alle var innstilt på å presse ting så langt de kunne, men platen var så enkel å lage. Kevin Shirley gjorde en fantastisk jobb som produsent - så bra at Steve [Harris] som co-produsent var like mye hands off som hands on denne gangen. Jeg er så stolt av guttenes spill - det er strålende. Og jeg gjorde det ikke så verst til å være deltidssanger!"
"Vet du hvor bemerkelsesverdig denne prosessen var? Vi ble ferdige med platen med to måneder til overs. Det gikk så fort. Vi endte opp med å betale for den ekstra studiotiden, selv om vi ikke trengte den. For et sløseri, hva?"
"Mye av det du hører er førstegangsinnspillinger", avslører Harris. "Måtte vi presse folk for å få fremføringer? Nei. Alle var på samme bølgelengde - vi ønsket alle å ta ting til et nytt nivå. Det er tyngre enn vi noen gang har vært, men også veldig progressivt. Og da mener jeg ikke i moderne forstand, men som Dream Theater, mer på en 70-talls måte.
"De fleste av låtene her handler om krig og religion. Om hvordan vi aldri ser ut til å ta lærdom av historien. Men er det konseptuelt? Ikke i den forstand at det har en sammenhengende historie."
"Vi er ikke et politisk band, eller et band som forkynner", hevder Dickinson. "Men vi har ting å si. Én sang, The Legacyhandler om hvordan vi holder på å forvandle denne planeten til aske med all kranglingen. Og så gir vi nøklene til neste generasjon og sier: 'Vær så god. Beklager at det er et rot, men vår side vant! Likevel er jeg optimistisk med tanke på fremtiden. Den globale oppvarmingen er nå irreversibel, havnivået vil stige, men menneskeheten vil finne måter å tilpasse seg på. Vi har gjort det før, og vi kommer til å gjøre det igjen."
Selv om menneskehetens skjebne ikke kan sidestilles med rockens og metallens gjenoppblomstring i Storbritannia, er Harris like positiv når det gjelder kunstformens tilstand her til lands, etter så mange år i mørket.
"Band som Funeral For A Friend, Bullet For My Valentine og Lostprophets... de er virkelig gode. Jeg vet at de er walisiske band, men for meg er de britiske - og vi burde støtte dem. På 1970-tallet så verden til oss for å få et forsprang, og det var en så spennende periode for musikken. Så snudde det, og det var Amerika som fikk all oppmerksomheten. Jeg har alltid følt at alle her borte - og det gjelder definitivt mediene - ble så besatt av USA at hjemlige talenter ble ignorert. Vi mistet mange gode band på den måten. Nå har det snudd igjen!"
Alt dette fører til det uunngåelige spørsmålet om hvor lenge Maiden kan holde det gående?
Dickinson tenker ettertenksomt over dette. "Jeg vet ikke helt. I hvert fall de neste fem årene. I 2008, når vi planlegger å ta ut Powerslave sceneshowet igjen, vil jeg være 50 år. Og jeg er babyen i bandet. Når jeg er 55, vil Nicko være 60. Og du må spørre om vi fortsatt vil turnere. Jeg sier ikke at vi ikke vil fortsette å spille inn, men... for meg må poenget være at vi slutter i det øyeblikket vi alle innser at vi ikke kan opprettholde vår egen høye standard. Å gjøre noe annet ville være å gå på kompromiss - og det er ikke Maiden-måten."
Kanskje burde det også, før det er for sent, settes i gang et større arbeid for å få de tre gudfedrene innen metal - det originale Black Sabbath, Judas Priest og Maiden - på samme plakat? Faktum er at selv om andre har vært enormt viktige i utviklingen av metal opp gjennom årene, stammer det hele fra disse tre mesterne.
Utrolig nok mener Harris at denne drømmefestivalen ikke er utenfor vår rekkevidde.
"Ja, hvorfor ikke? Det hadde vært fantastisk. Jeg tror ikke det er utelukket. Det jeg gjerne skulleå kalle den Britfest, og holde den over tre dager på et sted som Donington. Hvert av disse bandene ville headline en dag, med en skikkelig blanding av navn - både gamle og nye. For en feiring av metal det kunne blitt..."
Men alt snakk om fantasiregninger og pensjonisttilværelse er for en annen dag når vi forlater Manor og begir oss ut i mørket. Man kan ikke annet enn å tro at Maiden med "A Matter Of Life And Death" har påbegynt et nytt kapittel i sin allerede berømte historie.
Forskjellen mellom storhet og suksess ligger i det faktum at de store fortsetter å nå større prestasjoner igjen, og igjen, og igjen. De hviler aldri på fortidens rykte. Nesten hvem som helst kan lykkes med en flyktig profil, men å bli giganter på sitt felt - det privilegiet er forbeholdt eliten.
Maiden definerer metal-eliten.

"IKKE ENDA EN JÆVLA HATT!"

Historien om Maidens kjekkeste av medlemmene..

I musikkhistorien er det få bilder som er mer ikoniske, minneverdige eller typisk jævla metal enn Iron Maidens maskot Eddie med zombieansiktet; også kjent som Edward The Great, Edward The Head eller Edward T.H. (som på omslaget til "Live After Death"-albumet fra 1985). Eddie, som alltid har vært midtpunktet på Maidens albumcover og et fast innslag på deres liveopptredener, var opprinnelig inspirert av den tidlige, pre-Bruce-vokalisten og Kiss-fan Dennis Wilcocks blodspyttende sceneantikviteter. Men den Eddie vi alle kjenner og elsker, dukket først opp på coveret til debutsingelen "Running Free" fra 1980 (selv om det herlig skrumpne ansiktet hans ikke ble helt avslørt før Iron Maidens selvtitulerte debutalbum ble utgitt senere samme år). Ironisk nok hadde Derek Riggs - kunstneren bak Eddie - opprinnelig til hensikt å symbolisere punkens ånd med sin djevelske kreasjon. Når det gjelder navnet hans, kommer det fra en vits om en gutt uten kropp hvis foreldre manglet gaveideer, og... prøv å gjette resten.

Janick Gers: Ørnen av klassisk metall

"Hold kjeft."
"Nei, du holder kjeft."
"Nei, du..."

Iron Maiden: sterkere enn noensinne

DYRETS TALL
Bare noen Iron Maiden-relaterte tall å tenke over..

De har solgt over 70 000 000 plater på verdensbasis. Ikke til å kimse av..
Bassist Steve Harris grunnla bandet i 1975.
De har gitt ut 14 studioalbum, 9 livealbum og 4 bokser.
Iron Maiden hadde tre vokalister før eks-Samson-vokalist Bruce Dickson kom med: Paul Day (1975-1976), Dennis Wilcock (1976-1977) og Paul Di'Anno (1978-1981).
19. januar 2001 opptrådte Iron Maiden for over 250 000 mennesker på Rock in Rio-festivalen i Brasil - deres største publikum noensinne. Passende nok begynte de konserten to minutter på midnatt.
Maiden solgte alle de 5000 eksemplarene av sin debutdemo fra 1979, The Soundhouse Tapes i løpet av noen uker etter utgivelsen. Ikke dårlig for et usignert band.
Guinness rekordbok fra 1990 Guinness rekordbok fra 1990 viser Iron Maidens opptreden på Monsters Of Rock i 1988 som det største PA-systemet i historien. Det besto av 360 høyttalerkabinetter og tok fem dager å montere.

"Hadde det ikke vært for dere forstyrrende unger!"

bruce dickinson

Steve Harris: "Vi kommer etter hver eneste en av dere!"

SETLIST

Aces High
2 minutter til midnatt
The Trooper
Revelations
Wasted Years
Can I Play With Madness
Number Of The Beast
Heaven Can Wait
Rime Of The Ancient Mariner
Powerslave
Run To The Hills
Fear Of The Dark
Iron Maiden
Moonchild
Clairvoyant
Hallowed Be Thy Name

Ord: Chris Ingham. Bilder: John McMurtrie.

"Jeg håper fansen vår føler en følelse av mestring ved å se hvor Maiden er nå, fordi de alle har vært en del av den reisen"
STEVE HARRIS

Grov oversettelse: "Iron Maiden: FUCK YEAH!

IRON MAIDEN er det største metalbandet på planeten, og 2008/2009s Somewhere Back In Time var deres hittil største turné. Da de tilbød Metal Hammer et sete på Flight 666 da de tok til himmels over Latin-Amerika, var det bare én ting å gjøre - spenne på seg sikkerhetsbeltet for vårt livs flytur..

i befinner oss 35 000 fot over Mellom-Amerika, og kaptein Dickinson er på intercom og roper ut teksten til Aces High mens flyet går inn i en kvalmende 360˚ halesving og nedover mot den visse undergang..
Det har vært et tilbakevendende mareritt for Hammer siden vi gikk med på å klatre om bord i denne siste Iron Maiden-turnéen. Hvorfor trengte de et fly? Hvorfor måtte de laste det med 12 tonn heavy metal-sceneutstyr og pyro og la sangeren fly jævelen? Og hvorfor i helvete gikk vi med på å være med?
De to første er enkle å svare på. Maiden er det største metalbandet på planeten. Det er et faktum. Og for å kunne oppfylle etterspørselen etter konserter trenger bandet sitt eget transportfly for å flytte scenen slik at de kan spille det som i praksis er en stadionkonsert hver 48. time - en bragd som aldri er forsøkt av band som Rolling Stones eller U2, som nå er de bandene Maiden rangerer ved siden av når det gjelder billettsalg på verdensbasis. Metallica, GN'R og AC/DC er kanskje alle giganter innen rocken, men ved siden av Maiden kommer de ikke engang i nærheten. Og hvorfor er Hammer her? Fordi, til tross for de flyvende nervene, må du knuse beina våre til brød før vi går glipp av sjansen til å innlede deres hjemkomst på Twickenham Stadium den 5. juli 2008.
Og for et show det kommer til å bli. Dette er den Maiden-konserten du er født til å se. Bildene og sangene som pryder scenekulissene er de samme som har kommet til å definere heavy metal selv: Spitfires, Union Jacks som flagrer i vinden, Eddie i all sin faraoaktige Powerslave powerslave-herlighet, Winston Churchills "We shall never surrender!"-tale, Rolls Royce-motorer som buldrer i det fjerne - det er heavy metals fineste festfyrverkeri som vises frem. Det er et show som du ikke bare dukker opp og ser, men en begivenhet du blir oppslukt av. Trenger du mer overbevisning? Vel, det er et gigantisk sfinkshode fra innsiden av omslaget til et av de største livealbumene gjennom tidene, det er en flammekastende mumie og en og annen psykotisk cyborg også. For ikke å snakke om en og annen sjangerklassiker som Aces High, 2 Minutes To Midnight, Rime Of The Ancient Mariner, Powerslaveog overraskende perler som Heaven Can Wait, Wasted Years og Moonchild. Å ja, og så er det Run To The Hills, Hallowed Be Thy Name og Number Of The Beast. Innrøm det, det er en helvetes settliste..
"Heh. Jeg og Bruce satte den sammen helt på slutten av forrige turné - det tok 10 minutter!" ler firestrengeren Steve 'Arry Harris. "Jeg tror den eneste endringen vi har gjort siden var å flytte Can I Play With Madness til å være tidligere i settet."
De siste 48 timene har vært litt uklare, ettersom vi har tatt fly rundt halve verden og møtt Maiden ved de beryktede aztekiske templene i Mexico City, der bandet ble velsignet i et renselsesritual inne i Temple Of The Feathered Serpent før de fortsatte med å overraske seg selv og selge ut et baseballstadion med plass til 54 000 tilskuere. Og nå.., Hammer sitter Hammer for øyeblikket på første rad i i en helt spesiell og enormt ombygd Airbus 727.
Dette flyet er helt unikt; det har anropssignalet AEU666, og har en dekorert flykropp som stolt bærer insigniene til heavy metals første kongelige familie, for ikke å snakke om en snerrende, cyber-utseende drittsekk ved navn Eddie. Velkommen til den aller helligste verdenen til "Ed Force One"..
"Eeeee-op! Hva synes du om det store, skinnende flyet mitt, Mr. 'Ammer?", snerrer Maiden-trommeslager og allround elskelige gærning, Nicko McBrain. "Flott, ikke sant? Bedre enn den jævla bussen alle dager i uken!" Han høres ut som en krysning mellom Blackadder's General Melchitt og en av Sesame Street's søppelbøtteboende dukker.
Som Nicko sier, et fly er tross alt en veldig fin måte å reise mellom konserter på. Noe til og med Mr. Harris sikkert har fått øynene opp for
"Jeg var tilhenger av ideen fra starten av", korrigerer Steve idet vi snur oss for å fly nedover den meksikanske kysten mot Costa Rica, stedet for morgendagens konsert. Å være om bord på Ed Force One er utvilsomt en unik rock'n'roll-ego-opplevelse, men det er også et praktisk arbeidsmiljø der bandet kan lade batteriene uten å bli plaget av lokale flyplasstyper, og der mannskapet får jobbe som hunder hver 48. time med å bygge og strippe scenerigg i stadionstørrelse.
"Vi kan nå dra til steder vi aldri har vært før", sier bassisten. "Ta Costa Rica, for eksempel. Vi har aldri spilt der før, og vi har solgt 25 000 billetter. I Columbia har vi solgt 44 000 billetter. Neste gang vi kommer tilbake, kan vi tenke oss å spille i Honduras, Equador, Peru og andre land vi aldri har spilt i før."
Som alle andre som har oppnådd sine livsambisjoner og beholdt et klart mål og en entydig visjon, føler Steve seg behørig stolt av bandets prestasjoner og sitt livsverk.
"Jeg tror folk forstår at vi ikke er noen store rockestjerner som vil gni suksessen i ansiktet på fansen. Vi gir mye tilbake, og jeg håper at fansen føler en tilfredsstillelse og mestringsfølelse ved å se hvor Maiden er nå, fordi de alle har vært en del av den reisen. Å ha flyet og betale for å turnere på denne måten gjør det mulig for oss å oppfylle vår del av avtalen og få et show av denne størrelsen ut til folk som har ønsket å se bandet i årevis."
Han tuller ikke. I går kveld Hammer var vitne til at Iron Maiden la Mexico City i ruiner da 54 000 rabiate sandinister mistet besinnelsen på baseballstadionet. Det er omtrent 40 000 flere enn forrige gang Maiden spilte der, og de aller fleste av dem var ikke engang født da Powerslave var på turné sist, noe som er et poeng guttene ikke har gått glipp av.
"Vi ville ikke bare turnere for å tjene penger", mener Steve, mens han nipper til en kopp PG Tips fra flyservicen. "Vi ville bringe disse sangene til de unge fansen som ikke har hørt dem."
Og det er ikke så stort fordi dere faktisk gjør dette til det siste hurraet, slik enkelte ville ha oss til å tro?
"Nei, dette er definitivt ikke vårt siste rop i det hele tatt. Det siste studioalbumet vi gjorde [2006s A Matter Of Life And Death] likte vi alle så godt at det definitivt kommer minst ett til."
Det som er så merkelig med å ha samtaler om slutten på Iron Maiden med grunnleggerne, er at til tross for årene med landeveisslitasje de har lagt bak seg, er det en så sterk følelse av sult i Maiden-leiren at det virker utenkelig å tenke på en sluttstrek.
"Det er absolutt en sterk følelse av målbevissthet hos oss for øyeblikket", sier Steve. "Hvis jeg skal være ærlig, tror jeg det er fordi vi virkelig ikke vet hvor lenge vi kommer til å fortsette med dette. Folk må huske at vi ikke bare står der og spiller," sukker han, og høres for et øyeblikk ut som om han er 52 år. "En Iron Maiden-konsert er en fysisk krevende konsert for hver og en av oss, og selv om vi alle er i ganske god form akkurat nå, kan jeg ikke med hånden på hjertet si at jeg vil være i stand til eller komfortabel med å forsøke å gjøre dette om noen år."
At forsøk på å navigere seg bort fra slike redsler som en Maiden-løs verden, Hammer antyder at det er en ekte følelse av feiring over denne turneen også.
"At dette er en feiring, er Bruces syn på det. For meg er det litt annerledes", kontrer Steve. "Vår beslutning om å spille hele det nye albumet back to back på den forrige turneen rettferdiggjør at vi kan gjøre denne greatest hits-ideen denne gangen ... og vi sa for noen år siden at vi kom til å veksle mellom nye album-turneer og greatest hits-turneer fra forskjellige perioder, så det burde ikke ha kommet som en overraskelse på noen", legger bassisten utfordrende til.
Samtaler med "Bomber" Harris er alltid litt tilbakeholdne. Selv med en øl i hånden i hotellbaren senere, er praten hans alltid avmålt. Steve glemmer heller aldri hva du har sagt. Det betyr ikke at han er en gledesdreper - langt derifra - men han har havnet i utallige situasjoner verden over der han har vært omgitt av fulle fjols til alle døgnets tider, så i disse dager kan man ikke klandre ham for å søke samtalen i mer intellektuelle sfærer. Senere på kvelden unnslipper han en spesielt høylytt og morsomt beruset Bruce, Hammer snubler Hammer inn i Steve i en samtale om predestinasjon, reinkarnasjon og det uunngåelige (slik han ser det) i et liv etter døden.
"Jeg pleide å ha veldig faste meninger om hva jeg trodde på, men når du får barn, er det utrolig hvor mye du begynner å se deg selv gjennom deres øyne. Ting jeg trodde jeg visste var sannheter da jeg var ung, er jeg nå ikke så skråsikker på lenger." Og med en slik "bar recall" er det ikke rart at Steve har en naturlig mistenksomhet mot journalister. Det er langt mer eksklusivt enn Bruces (om enn underholdende) krigshistorier fra da han reiste rundt i Serbia under konfliktene og nesten ble snikmyrdet.
Å ja, det er på tide at Bruce Dickinson, sanger, pilot, forfatter, filmdramatiker og -produsent og allround-arkitekt av all denne flygalskapen gjør seg gjeldende ..
"Da jeg kom opp med denne sprø ideen om Maiden-flyet, tenkte jeg bare at det ville bli en flott gimmick som ville gripe folk etter strupen, men det har lykkes over alle mine villeste drømmer - det har slått an som en brann", ler den sprudlende vokalisten.
Tatt på? Herregud, det er turneens underdrivelse. Channel 9 National News filmet flyet på vei inn til land for deres første australske konserter på 15 år, mens Fox Network er booket til å komme om bord og fly med bandet for en landsomfattende spesial over hele USA om en uke eller så. Fantastico Brazil er om bord om to dager, og det vil bli vist direkte til seks millioner mennesker, for ikke å snakke om den direkte dekningen som Sky News India sendte til rundt en halv milliard mennesker over hele det indiske subkontinentet to uker før denne søramerikanske turen vi er på nå. Ja, man kan si at denne flysaken har fanget oppmerksomheten til verdens medier. Det er sannsynligvis det største som har skjedd i luftrommet siden Concorde.
"Medieoppmerksomheten det genererer, er bare en del av verdien", resonnerer Bruce, som deler flyoppgavene sine med to andre Aestrus Air-piloter. "Flyet er utrolig funksjonelt, og det gjør det mulig for oss å komme oss til land på tider vi aldri kunne ha gjort før. Vi kan gjøre et stort show hver 48. time og spille for alle som vil se oss. Det er en fantastisk følelse."
Og det får dere også til å se ut som kongene på slottet, ikke sant? Metallica har kanskje et Lear-jetfly, men dere har et jævla flott fly med 12 tonn kaos i lasterommet.
"Jeg nekter ikke for at det er en stemning som sier at dette er et band uten noen jævla grenser. Hvis det finnes en metalfan på månen, så drar vi dit! Det er faen meg fantastisk å være med i Iron Maiden akkurat nå. Det er noe vi alle føler. Du kan ikke slå Iron Maiden akkurat nå!"
Er Maiden nå der du alltid har ønsket at det skulle være?
"Jeg har nå en erkjennelse av hvor stort det hele kan bli. Men under planleggingen av denne turneen falt det aldri noen av oss inn at det noen gang kunne bli så stort. Jeg pleide å lure på hva vi skulle gjøre når vi nådde det platået som alle store band når, der du bare holder på et par kvelder på Wembley i forbindelse med den nye plata og et par kvelder til et år senere for et greatest hits-sett og alt det der tullet. Men heldigvis har vi unngått det helt, og vi har tredoblet publikumstallet de siste fem årene."
Så hvorfor har det skjedd nå?
"Vi har fanget folks fantasi. Vi spiller i Costa Rica i morgen kveld for et fotballstadion fullt av folk, når vi aldri har gitt ut en plate eller gjort et eneste intervju der før. Det forteller meg at Maiden er noe som folk over hele verden bare elsker å være en del av."
På en pressekonferanse dagen før hadde Bruce reagert kraftig mot et begrep som ble brukt for å beskrive den nåværende turneen som en oppblomstring i Maidens skjebne. Bruce hadde vært fast bestemt på at turneen skulle ses på som en feiring av Maidens historie og ikke noe mer.
"Jeg hater dette 'revival'-konseptet. Du gjenoppliver noe som er dødt. Jeg synes bare at feiring er en bedre beskrivelse av en Maiden-konsert. Det er så mange barn nå som nyter det vi gjør som ikke engang var født da vi vi gjorde dette forrige gang. Iron Maiden er et band på tvers av generasjoner nå band på tvers av generasjoner nå, og... faen heller, er det Popocatépetl?" utbryter sangeren, og avbryter midt i setningen for å peke på en dramatisk utseende og veldig røykfylt vulkan på flyets babord side. "Det ser fortsatt ut som et sint fjell for meg ... hva var det jeg sa?"
At denne turneen er en strek i sanden, at du er større enn Metallica, U2, Stones og Jesus til sammen og så videre..
"Ha ha. Teknisk sett er det sant, vi er større enn dem alle - bortsett fra Jesus. I noen land kunne jeg definitivt levd med at dette var det siste vi har oppnådd med Iron Maiden, men jeg vil ikke la det være som det er, for det er mye mer liv igjen i oss ennå. Men det er viktig at vi stopper opp en liten stund etter dette og virkelig finner ut hvordan vi skal komme tilbake fra en så stor turné for å kunne utfordre folks forestillinger igjen. Jeg tror folks forventninger til oss kommer til å være så høye at vi må tenke oss godt om."
Det er talende - et band som forstår at noe stort skjer akkurat nå, og som allerede legger planer for å håndtere konsekvensene på sikt. Det leder også inn på spørsmålet som de fleste band hater å få stilt: Hvis dere hadde hatt sjansen til å gjøre noe annerledes enn dere har gjort tidligere, ville dere gjort det nå?
"Nei, ikke en eneste ting", kommer Bruces standard-svar. "Vel, faktisk ... Jeg ville ikke ha spilt inn et album i en låve for det første. Og jeg burde ha gjort et av soloalbumene mine litt tyngre også. Og kanskje vi burde ha håndtert Clive [Burr, Maidens første trommeslager, som fikk sparken på grunn av "musikalske uenigheter" og en forkjærlighet for en og annen shandy] på en litt annen måte. Men i bunn og grunn har alt vi har gjort individuelt eller kollektivt formet oss til å komme til dette punktet nå, så hvordan kan noen klage?"
"Wa de først kom opp med ideen om flyet trodde jeg de var gale alle sammen", flirer Adrian Smith, en tredjedel av Iron Maidens sydende "trippeløks-angrep", som en tåpelig meksikansk journalist beskrev dem på en pressekonferanse dagen før. "For å være ærlig var jeg litt bekymret for flyet, for jeg trodde det var umulig å ha hele besetningen og bandet på samme timeplan. Hvordan skulle jeg kunne ligge i sengen hele dagen hvis jeg måtte være på det samme flyet som fraktet den stinkende gjengen inn til hver by for å bygge opp scenen min i tide?", sier den alltid tørrhumoristiske gitaristen.
Og så er det den lille saken med sangeren som flyr flyet overalt..
"Ah, men heldigvis forsøker han ikke å fly overalter han det? Bruce kunne ikke spille en konsert, ta en drink etterpå til gud-vet-hvilken-tid og så sjekke flykart neste morgen - det ville tatt knekken på hvem som helst. Bruce velger sine øyeblikk for å slippe seg løs ..." sier Adrian, mens Bruce morer seg på en oppriktig bekymringsfull måte med et gummifly han har plukket opp fra en fan. Gleden Bruce bruker når han skyter opp denne leken for å teste aerodynamikken, ville vært forståelig hvis det ikke var for den gonzoaktige måten han kakler på hver gang den krasjer ned på landingsbanen til det ekte flyet vårt. Men det er jo en god måte å se andre steder på, ikke sant, Adrian? Vi er desperate etter å få tankene bort fra Bruces urovekkende påfunn.
"Det ville det vært hvis vi hadde hatt et noenlunde fornuftig tidsskjema", fnyser han nonchalant tilbake, nå som han er immun mot Bruces påfunn. "Det er bare ikke nok tid til å se noe som helst, noe som er synd, og mannskapet er helt utslitt, hvis jeg skal være ærlig.
"Men konsertene har vært fantastiske. Det har vært fantastisk å spille noen av de gamle greiene igjen."
Virker det rart å tenke på årene som har gått siden sist dere spilte Moonchild tilbake i 1989? Du forlot jo tross alt bandet etter den turneen..
"Det er ikke mye jeg angrer på når det gjelder den avgjørelsen jeg tok", svarer en dypt ettertenksom Adrian. "Hvis det hadde vært mulig for meg å ha hatt en samtale med mitt yngre jeg på et par avgjørende tidspunkter, ville jeg kanskje ikke ha gjort visse ting når det gjelder å forlate bandet. Når det er sagt, visste jeg at jeg måtte sluttefordi jeg var utbrent og trengte en pause. Det var syv år uten stans, og jeg hadde mistet identiteten min for lenge. Jeg hadde den ene bakrusen etter den andre, og det å overleve en spillejobb er noe du kan gjøre som ung, men ikke når du blir eldre. Nå nyter jeg hvert øyeblikk som kommer i min vei."
En annen som nyter hvert øyeblikk er Nicko, og selv om han er den eldste av alle Maiden-medlemmene, utstråler den smittende energien hans varme og forteller mye om hans lidenskap for Maiden-saken.
"Noen ganger føler jeg at vi har blitt levende legender... at vi bærer på en forventning fra publikum over hele verden. Men det er OK - vi elsker det! Jeg vil at vi skal bli husket for vår sannhet og integriteten i musikken vår."
Aestrus-staben byr på en runde Jack'n'Cokes, og det er tydelig at den kvinnelige kontingenten blir lokket (eller i noen tilfeller forfulgt) av turnébesetningens heftige mannlige oppmerksomhet. Men midtveis i flyet, ved siden av sin gamle kompis Dave Murray, sitter Janick Gers med sandhåret barm og hodet godt begravd i en bok, mens han sannsynligvis vurderer å løpe et nytt av sine høyt elskede halvmaratonløp. Det er på sin plass å spørre den eneste Maiden-medlemmet som ble med i bandet etter 80-tallet (akkurat!) om hva han tenker om låtene som definerte bandet og hans rolle i å bringe dem alle til live i dette settet.
"Jeg har faktisk spilt de fleste av dem før, som en del av Ed Hunter turnéen, som vi gjorde da Bruce kom tilbake i bandet [1999]", sier den alvorlige gitaristen. "Vi parodierer ikke oss selv med denne settlisten; vi later ikke som om vi er tilbake på 80-tallet eller noe sånt. Men det er flott å kunne spille noen av disse låtene som ikke har blitt hørt på 20 år, låter som fremdeles føles like sterke og spennende som de gjorde for 20 år siden, for det viser hvor vitalt dette bandet er."
Føler du at du virkelig har oppnådd et personlig øyeblikk av virkelig tilfredsstillelse ved å se bandet gjenvinne den auraen av usårbarhet fra 80-tallet, spesielt etter lavpunktene på midten av 90-tallet med Blaze-epoken?
"Vet du hva jeg mener? Hvis du er den typen mennesker som vi er, så flytter du målstolpene dine. Du refererer til Blaze-æraen som om det var en nedtur, men jeg kan fortelle deg at som musikere på den tiden var vi virkelig på topp."
Dave Murray har vært stille frem til nå. Faktisk har Dave Murray vært stille i store deler av sin 30 år lange periode i Iron Maiden. Men som det eneste bandmedlemmet som har stått ved siden av Steve på pubene og vært med på alle innspillinger bandet noensinne har gjort, har Dave et unikt perspektiv på reisen fra pub til stadion.
"Da vi først begynte å spille i Costa Rica, Columbia og Puerto Rico, var de bare små prikker på kartet for meg", humrer den lavmælte gitaristen, mens det karakteristiske gliset hans ser ut til å være etset inn i ansiktstrekkene hans. "Her om dagen sto vi og så på flyet på rullebanen på LAX Airport med et utsolgt LA Forum bak oss, og jeg tror jeg sa til ham: "Det er i hvert fall bedre enn den elendige Fiat 500-en vi pleide å bruke til å frakte utstyret ned til Cart 'n' Horses i, ikke sant?"
Costa Rica dukker opp fra urskyene i en rasende fart: steinete knauser, tåkete fjell og skjulte jungelkledde daler, toppet av nok en stor vulkan som spyr ut skarp røyk. Ed Force One svinger skarpt til venstre og faller de siste 10 000 meterne i løpet av noen minutter. Idet flyet lander, jubler veipersonalet, og flukten vår fra Mexico er fullført. Ivan den grusomme stikker hodet ut av cockpiten for å informere oss om at VIP-ene må være klare til å flytte seg så snart sidedørene er åpne, for det er "flere hundre gærninger" på rullebanen rundt flyet. Han tuller ikke! Enten er fluoriserte jakker og hørselsvern in for Costa Ricas fashionistaer denne sesongen, eller så står alle Costa Ricas menn, kvinner, barn, hunder og papegøyer allerede på rullebanen og vinker vilt til Ed Force One. To minibusser kjører opp, og det banker på døren til kabinen. "Velkommen til Costa Rica, Aye-ron May-donsier en strålende ung tjenestemann. "Kan du signere dette?" spør han håpefullt og vifter med et eksemplar av Number Of The Beast. "Først går vi av flyet, så signerer vi ting!" bjeffer Rod Smallwood, Maidens manager.
Utenfor er terminalen helt gal: sekker med bandets utstyr og fjell av filmutstyr er stablet opp i 10 høyder mens 40 roadies blir geleidet gjennom tollen og inn i en glasstunnel med venteområde, omgitt av storøyde fans. Har du noen gang lurt på hvordan en gullfisk føles? Prøv å stå i en flyplassterminal omgitt av tre sider av en kvart tomme med glass som skiller deg fra 400 Maiden-gale fans som følger med på hvert åndedrag, hver rift og hver nervøse svetteperle.
Som ethvert land som sulter etter anstendig rock'n'roll av høy kvalitet, har Costa Rica grepet muligheten til å feste og har omfavnet bandet som nasjonale helter. Barn har campet utenfor spillestedet i fire dager.
Når bandet og Hammer ankommer under politieskorte, etter å ha navigert gjennom en blanding av knapt opplyste bakgater i barrioer og supermoderne motorveier, er nasjonalstadionet på høykant.
Showet er som Mexicos - fantastisk i sin fremføring av klassikerne, der hvert nummer forsterker følelsen fra det forrige og tar deg høyere inn i heavy metal-nirvana. Costaricanerne føler tydeligvis det samme, for som Bruce bemerker fra scenen: "25 000 costaricanere lager dobbelt så mye bråk som 50 000 meksikanere!".
Dagen derpå, Hammer tilbake til Blighty, mens Ed Force One marsjerer mot de mer skremmende klimaene i Columbia. Men selv i den sjelløse flyplassterminalen kommer man langt med litt Iron Maiden. Hammer merker at det begynner å bli en konstant en strøm av mennesker samler seg ved et av hovedvinduene, alle peker og griper febrilsk etter kameraer. Når vi titter ut over mylderet, kan vi se Ed Force One stille seg opp på rullebanen, motorene går på høygir og det umiskjennelige ansiktet til en mumifisert Eddie stirrer tilbake. Idet flyet akselererer nedover rullebanen, begynner en spontan applaus å ekko rundt i terminalen, etterfulgt av et enormt bifallsbrøl. I et sjeldent øyeblikk av himmelsk sammentreff har alle TV-skjermene på hele flyplassen, som for øyeblikket viser gårsdagens nyheter, klippet over til live-opptak av Maiden på scenen som spiller Number Of The Beast og Ed Force One løfter nesen mot den søramerikanske himmelen.
'Iron Maiden's gonna get ya, no matter how far'? Det kan du banne på at de kommer til å gjøre den 5. juli..

Å tenne på prompene hans var absolutt et imponerende skue på scenen, men det ødela buksene til Bruce

BRUCE DICKINSONs favorittkonserter

Rainbow Theatre 1981: "Mine første UK-konserter med bandet før vi spilte inn Number Of The Beast. Jeg tenkte: 'Jeg håper de ikke hater meg, og hvis de gjør det, kan de dra til helvete'."
Rock in Rio 1985 og 2001: "Begge var fantastiske av forskjellige grunner."
Reading 1982: "Det var en skikkelig hjemkomst. Vi følte oss som kongene på haugen i det øyeblikket."
Brixton 2004: "For Clive Aid. Vi gjorde Children Of The Damned. Jeg elsker å spille på Brixton [Academy] - det er et virkelig vakkert sted."

"Dette er et band uten grenser. Hvis det finnes en metalfan på månen, drar vi dit!"
BRUCE DICKINSON

Hvis vi bygger det, vil de komme..

"Kan jeg bare stikke inn på baksiden og hente min Flying For Dummies boken fra vesken min?"

Vi holder oss på denne siden av glasset, tanks. Geddit? Tanks?!

Nicko bestemte seg for å øve litt før Bruces kopi av Rock Band ankom

28  |   METALHAMMER.CO.UK

"Psst! Hvis alle begynner å surfe samtidig, er vi ferdige!"

De ekte Iron Maidens

Iron Maiden er på en klubb og ser på The Iron Maidens - et coverband bestående av kun kvinner. Så, Bruce, hva synes du om damen som utgir seg for å være deg?
"Det er et av de virkelig merkelige eksistensielle selvanalysespørsmålene", ler han. "I bunn og grunn, ville jeg knullet meg selv? Egoet er villig til det, selv om kroppen ikke er det!" Deretter bener han seg ut av en nødutgang.
Steve er her sammen med datteren Lauren. "De er veldig flinke, ikke sant? De har til og med en Eddie!" sier han og peker på en pappmâché-golem. Han er også imponert over jentenes versjon av Alexander den storeen låt som selv de ekte aldri har hatt mineraler til å takle live. "Ikke så verst", nikker han. "Men jeg får ikke lyst til å spille den live!"
Steve og Lauren går ut, og igjen er bare crewet og lokalbefolkningen som går amok for metallen. Senere på kvelden blir politiet tilkalt. Det ser ut til at noen har drukket store mengder øl i den tro at det var gratis, mens den ikke fullt så hyggelige bartenderen faktisk telte hver eneste en. Folk kommer til å bli sperret inne, og med et stramt tidsskjema og 55 000 Maiden-gale ungdommer å spille foran i morgen, går det rett og slett ikke. Derfor er den djevelske summen 666 dollar produsert av en snill og uheldig turnémanager som lot telefonen stå påslått..

FORSTYRRET

"Disse fargene renner ikke! Jeg bruker ikke-biologisk vaskepulver!"

Renselsesseremoni? de har mye å gjøre..

Victoria Beckham var et overraskende valg som gjestevokalist

bobler

Atter en konsert er en nødvendig og kjærkommen måte å slappe av på etter en intens konsert. I Maidenworld blir bandet aldri værende på et spillested når konserten er over: Det er bokstavelig talt bare å gå av scenen og inn i en flåte av ventende biler og minibusser. Så ruller hele følget ut på militært vis og ofte med politieskorte - blinkende lys, politi på sykler med våpen osv - hele pakka. Alt sammen veldig kult. Så når vi lander på hotellet, er det første vi gjør å ta en dusj og skifte klær. Deretter, hvis kroppen er villig til det, er det ned i baren for å snakke med alle de andre om kveldens begivenheter. Og det kan fortsette i noen timer, all denne "nedtrappingen". Klokken 03.00 stenger baren, og selv Hammer mener at det kanskje er på tide å si god natt til de useriøse elementene i veibesetningen som insisterer på at et nattlig nakenbad ville være det riktige å gjøre på dette tidspunktet. Og det er da et blikk på heisdørene gir den mest foruroligende av alle avsløringer: Bruce, med verdigheten så vidt dekket av et par underbukser, slynger seg på apeaktig vis fra heisen til resepsjonen mens han vifter med et kredittkort til det paniske resepsjonspersonalet.
"Shit! Bubbles er tilbake!" utbryter en av de ansatte mens de skynder seg bort for å hjelpe. "Bubbles" er visst Bruces alter ego når han er forbanna. Den eksentriske engelskmannen i ham kommer rett ut, og han bare gjør hva han vil. Veldig underholdende. Hammer lover å "aldri fortelle det til noen. Honesh. Hic!" Denne gangen hadde en "trøtt og emosjonell" Bruce trukket seg tilbake på rommet sitt etter en flaske kraftig rødvin og flere øl, bare for å bli vekket av at resepsjonen ringte og sa at han måtte gjøre opp regningen sin før morgenen. I stedet for å fortelle dem hvor de skulle gå, rullet den alltid hjelpsomme sangeren bare ut av sengen, tok et kort fra nattbordet og ruslet ned til resepsjonen uten klær for å ordne opp i saken.Vi tror vi trygt kan si at det ikke var den typen rask handling hotellpersonalet hadde forventet.

"Skrik for meg! Ellers slipper jeg Eddie løs på deg!"

DYRETS TALL

Steve hører nyheten om at hans elskede Hammers nettopp har scoret

Bra. Bare for å sjekke at vi alle er på samme side..

Jeg har vært der, kjøpt feil t-skjorte

Guds hånd

Mexico - to timer på rullebanen i påvente av signal om avgang. Nå står 100 tonn Ed Force One og blokkerer Mexicanas hovedgarasje på Mellom-Amerikas travleste flyplass. Hvorfor det? Noen på flyplassen mener at vi ikke har det nødvendige papiret for avgang, selv om vi leverte det en time tidligere. Nå vil de ikke la oss reise før noen finner det, og derfor har Bruce Dickinson i et britisk har Bruce Dickinson i et britisk raserianfall beordret at flyet skal parkeres foran det meksikanske Meksikanske nasjonale flyselskapets garasje. "Nå er det i noen andres interesse å få problemet problemet løst også", smiler Bruce. Utenfor står en tjukkas som går amok på asfalten, og vi føler at det må være sjefen for Mexicana Airways. Han ranting på en sur-faced dame fra flyplassen. Disse to herlige menneskene må løse problemet med tapte papirer for oss. Noen om bord sier at vi bare kan ta av, ikke sant? Bruce påpeker at innkommende fly som lander på hodene våre kan bli et problem, og selv om vi skulle komme oss av gårde, vil militante mellomamerikanske republikker med F-16-fly til rådighet se svært mørkt på rockeband som bryter internasjonale konvensjoner. Vi blir der vi er. I en time til.
Maidens manager Rod Smallwood er rød av raseri og truer med å ringe til den britiske ambassaden, etterfulgt av BBC World News og til og med The Sun. I løpet av få minutter er flyet i kontakt med de lokale meksikanske nyhetene som forteller oss at vi faktisk har forlatt landet. Å, er det sant? Hva med den 100 tonn tunge blåhvite fuglen med Eddies hode på halefinnen? Det er vel et godt tegn på at ting kanskje ikke er slik flyplassmyndighetene sier? Det lokale nyhetsteamet setter opp et helikopter, og bildene av Ed Force One på bakken er i ferd med å gi Mexico City lufthavn en voldsom hodepine.
Som ved et trylleslag dukker den feite fyren opp og vifter med et stykke papir. Vi kan dra! Men hva er dette? I en scene som tatt rett ut av Monty Python, står den "sure kjerringa", som hun nå kalles, på toppen av en bevegelig trappeplattform som går parallelt med det trillende Ed Force One. Hun vinker med Another. Piece. Av. Jævla. Paper. Ansiktene rundt flyet er en blanding av vantro, hat, glede og morderiske hensikter. Vi bremser ned. Vi stopper opp. Trappen dokker med inngangsdørene. Ivan åpner forkabinen mens han sverger på russeren og lukker den etter seg, men nå med en kvittering i hånden. To og en halv time forsinket tar vi av.

Steve Harris' favorittkonserter

Marquee 1979: "Den første på Marquee. Vi veddet med Rod om hvorvidt det ville bli utsolgt. Det gjorde det."
Dortmund 1983: "Headliner over Scorpions, Priest, Ozzy & Leppard: det var en utrolig følelse."
Reading 1982: "Den første med Bruce - det var en skikkelig hjemkomst."
DONINGTON 1988: "Det var første gang, og vi var headliner over Kiss, David Lee Roth, Guns N' Roses, Megadeth - alle sammen fantastiske band. Det var det største publikummet de noen gang hadde hatt."
Rock in Rio 1985: "Vi spilte sammen med Queen. Bare et hav av mennesker, det føltes virkelig som om vi oppnådde noe viktig. Det var et skikkelig skue og en stor prestasjon for oss."

"Jeg har fått nok av leppa di, Eddie, min sønn. Tror du at du kan gjøre det bedre? Bevis det!"

"Ikke bry dere om meg, folkens. Jeg hadde ikke tid til å brette tøyet mitt før showet, og jeg vil ikke at det skal bli krøllete."

"Pokker, jeg hadde øynene lukket. Kan vi gjøre det en gang til?"

Til tross for likheten, reiste Pedro aldri farskapssak mot Eddie

"Kumbaya, min herre, kumbaya... Hei! Hvem har stjålet marshmallowsene mine?"

"Hva?!"

Iron Maiden (fra venstre mot høyre): Adrian Smith, Nicko McBrain, Bruce Dickinson, Steve Harris, Janick Gers, Dave Murray

"Den er i hvert fall bedre enn den elendige Fiat 500 vi pleide å ta med ned til Cart 'n' Horses!"
DAVE MURRAY

Steve insisterte på at tannlegen hans jobbet på avstand

Ja, de er buksene hans.

Maiden har aldri vært opptatt av subtilitet

Dave Murray suger til seg tilbedelsen

"Mine damer og herrer, fest sikkerhetsbeltene. De kommer til å la meg fly denne greia!"

NICKO OG DEN SINTE TOMMELEN

"Aen tomme fra slutten av touren! En jævla centimeter!" utbryter Nicko mens han forteller om en nesten-katastrofe etter en formiddag med golf og en ettermiddag på den lokale legevakten.
"Hvordan ble du skadet da du spilte golf av alle ting?", spør Bruce.
"Enkelt - en dum jypling roper ikke 'fore' på greenen, og så slår han den jævla ballen rett på deg."
Golfballen traff Nicko bokstavelig talt én centimeter fra håndleddsbeinet. Det er en liten flekk kjøtt fra hele dette roadshowet til flere millioner dollar som blir lastet bak i Ed Force One og sendt tilbake til Blighty med en enarmet trommeslager. Det der. Jævla. Nesten. Men heldigvis er håndleddsbeinet intakt, og Nicko kan leve med et blåmerke på størrelse med en appelsin på underarmen.
"Det eneste som er bra med det, er at Rod ikke var der", sukker han. "Gud forby hva som ville ha skjedd med fyren. Jeg tror det ville ha blitt et jævla mord på stedet!"

10-tallet
Den mest episke perioden i en karriere som aldri har manglet dramatikk, opplevde Maiden høydepunktene i The Final Frontier og The Book Of Souls albumene og nedturene med Bruce Dickinsons kreftdiagnose. Men i likhet med Eddie selv, beviste det at man ikke kan drepe Iron Maiden..

Iron Maiden sa en gang at de planla å lage 15 studioalbum. Så kalte de album nummer 15 The Final Frontier. Var dette slutten på reisen?
Ord: Dom Lawson. Bilder: John McMurtrie.

"folk kommer til å tro at det enten er det siste albumet eller at vi er trekkies. det er ikke slik"
steve Harris

Bruce sykler på sin usynlige, svevende sykkel

Sol(set) og stål

Iet er en varm og klam sommerdag i San Antonio, Texas. Når du går ut fra hotellfoajeen med klimaanlegg og ut i den stekende varmen, kanskje for å ta turen nedover veien til The Alamo, der Ozzy Osbourne som kjent pisset i fylla for mange år siden, er det som å bli nedsunket i varm vaniljesaus. De innfødte oppfører seg, som du kanskje kan forestille deg, som om temperaturer som nærmer seg 100 grader er den mest normale ting i verden. Britene, derimot, stanser opp og ser forbløffet og litt forskrekket ut. Det er seriøst jævlig varmt her, og hadde det ikke vært for at Iron Maiden er i byen og skal gå på scenen i AT&T Center, en av byens største innendørsarenaer, hadde det ikke vært for det, Metal Hammer ville Metal Hammer sannsynligvis blitt funnet sammenkrøpet i et kjempestort kjøleskap et sted, mellom flasker med meksikansk øl.
Men dette er den tredje konserten på metaltitanenes splitter nye turné; en pirrende forløper til utgivelsen av deres 15. album, The Final Frontier, og enhver metalhead med respekt for seg selv fra nærområdet forstår sin høytidelige plikt. Seksten tusen av dem er stuet inn i lokalet og lager en enorm mengde bråk, oppildnet av oppvarmingsbandet Dream Theater og pisket opp til feberhøyde av det enkle faktum at det ikke finnes noe slikt som en halvhjertet Iron Maiden-konsert.
I tråd med science fiction-stemningene fra det nye albumets artwork og lyriske temaer, The Final Frontier starter med en passende romfartsorientert intro og litt illevarslende, utenomjordisk lyssetting, før gitarist Adrian Smith marsjerer ut på scenen og spiller det tordnende åpningsriffet til The Wicker Manog helvete bryter betryggende løs mens resten av Maiden stormer scenen, like vitale, sprudlende og øredøvende som alltid. Til tross for et tidvis anstrengt forhold til USA - det eneste landet i verden som så ut til å trenge litt overtalelse for å omfavne denne inkarnasjonen av Maiden fullt ut, selv om resten av verden gikk muntert batshit på alt de foretok seg - blir Maiden ønsket velkommen tilbake som erobrende helter her borte i disse dager. Ved denne anledningen, to år etter deres Flight 666-bragder og hele Somewhere Back In Time turnésyklusen, tar bandet et gjensyn med musikken de har laget det siste tiåret, siden Adrian og vokalist Bruce Dickinsons tilbakekomst bidro til å innlede en ny gullalder for dette mest varige og konsekvent elskede av alle metalband. I sterk kontrast til den nostalgiske majesteten fra den siste jordomseilingen, fokuserer det nye Maiden-settet først og fremst på låter fra Brave New World, Dance Of Death og A Matter Of Life And Deathmed bare én låt fra de første dagene - den tidløse Wrathchild - som ble kastet inn i hoveddelen av showet, med noen få gamle favoritter som velkomne ekstranumre, som du kanskje forventer. Ved siden av de episke, bombastiske låtene som Ghost Of The Navigator, Paschendale og Reinkarnasjonen av Benjamin Breegen ny låt, den monstrøse El Dorado et unikt friskt høydepunkt. Låten har vært tilgjengelig de siste ukene som gratis nedlasting, og er både typisk Iron Maiden og bemerkelsesverdig frisk og distinkt fra tidligere storheter; en spennende teaser for et album som, når du endelig får høre det, praktisk talt garantert kommer til å blåse deg i hodet og gi deg et årelangt glis i ansiktet. Faktum er at 30 år etter utgivelsen av det selvtitulerte debutalbumet ser Iron Maiden langt fra ut som et band som er i ferd med å trappe ned og vurdere pensjonisttilværelsen. Vi snakker med Bruce, Adrian, bassist og grunnlegger Steve Harris og trommeslager Nicko McBrain etter at nok en triumferende konsert er over, Metal Hammer får Metal Hamme r et klart inntrykk av at dette bare er begynnelsen på et nytt kapittel i bandets bemerkelsesverdige historie..
HVORDAN FØLES DET Å VÆRE TILBAKE PÅ VEIEN igjen OG SPILLE ET SETT MED LÅTER FRA DET SISTE TIÅRET, I STEDET FOR FRA 20 ELLER 30 ÅR SIDEN?
Steve Harris: "Det er faktisk en skikkelig utfordring, spesielt i starten i USA, fordi hardcore-fansen kjenner til låtene, men noen av de andre her kjenner ikke til dem i det hele tatt. Det merker du! Så det er mer av en utfordring, men vi nyter det. Så snart vi kommer til Canada og Europa blir det veldig annerledes, for de kan ordene til hver eneste låt. Men jeg tror vi må variere og fortsette å utfordre oss selv. På forrige turné gjorde vi A Matter Of Life And Death og vi spilte hele albumet, så du må bare fortsette å fornye det du gjør, foran hvilket som helst publikum. Jeg vet at folk vil stønne over at vi ikke spiller The Trooper eller noe sånt, men vi har spilt den på de siste fem, seks, sju turneene. Vi har aldri gjort ting på den enkle måten uansett. Det handler ikke bare om å være sta, det handler om å holde det friskt for alle."
ER DET MER GIVENDE Å SPILLE NYERE LÅTER ENN Å SPILLE GREATEST HITS?
Bruce Dickinson: "Det er veldig givende å spille disse låtene hvis vi kan huske dem! Ha ha! Men ja, det er flott. Jeg trodde at Brave New Worldnår jeg ser tilbake, var et klassisk album som kom rett ut av boksen, men vi har ikke hatt så stor sjanse til å gi det så mye oppmerksomhet. Vi spiller fire låter fra det albumet på denne turneen, og de høres helt utrolige ut. Men du kan egentlig bare gå etter publikums reaksjon. I kveld var den første konserten hvor jeg faktisk opplevde at jeg kom to tredjedeler av veien gjennom settet og tenkte: "Å, det er nesten over!" og det er da tiden ser ut til å gå og du er i sonen, så det var veldig bra ..."
Nicko McBrain: "Det er ingen stor forskjell for meg, men det er flott å spille disse greiene. Det er ganske rart å tenke på sanger som er 10 år gamle som nylige. Jeg liker balansen vi har fått mellom de fire siste platene. Det er friskt for oss å gå tilbake og se på dem på nytt. Det er alltid vanskelig å vite hva man skal spille uansett! Somewhere Back In Time var en feiring av de gamle tingene, men dette handler ikke om det. Det er en feiring av de siste albumene våre."
Adrian Smith: "Vi ønsker ikke å være en kabaret. Vi kunne sikkert spilt i Vegas resten av livet, men vi ønsker å spille nytt materiale og fortsette å bevege oss fremover. Disse låtene er ganske lange, og vi trodde det kunne bli litt vanskelig for publikum, men responsen har vært fantastisk. Jeg kan faktisk ikke huske at responsen noen gang har vært så god i USA. De har virkelig gått inn for det."
HVORFOR TROR DU DET ER SLIK? DET VIRKER SOM OM USA ELSKER MAIDEN MER ENN NOENSINNE..
Adrian: "Jeg la merke til det da jeg kom tilbake til bandet i '99, at det var mange nye fans i Europa, men Amerika så ikke ut til å ha forandret seg. Men når jeg tenker over det, på denne turneen ser det ut til å være mange yngre fans, og responsen har vært mye mer Europeisk...om du vil. I Europa er responsen alltid fantastisk, og vi flyter på lufta der ute, men i Amerika må du alltid jobbe litt hardere fordi publikum, pussig nok, er litt mer avslappet. I Europa og Sør-Amerika går de bare amok hele tiden, men her er de bortskjemt med valgmuligheter, så du må kjøre det hardere. Men ja, det har vært fantastisk og en skikkelig overraskelse."
DA BRUCE OG ADRIAN BLE GJENFORENT I 1999, HADDE NOEN AV DERE FORVENTET Å BLI SÅ SUKSESSRIKE SOM DERE ER NÅ?
Adrian: "Det har alltid vært en sterk ambisjon i bandet. Da jeg ble involvert igjen, snakket jeg med alle, og det var klart at det kom til å bli en mer langsiktig greie. Jeg trodde ikke det ville være så lenge. Det er 11 år siden nå, og det virker som om det var i går vi kom tilbake. Jeg er på den ene siden overrasket over at det har blitt så stort igjen, men det var hele tiden åpenbart at vi skulle gjøre et skikkelig forsøk. Det har fungert ganske bra!"
Steve: "Jeg har aldri tenkt så langt frem i tid. Man ser bare hvordan det går, og man får aldri en klar indikasjon på hvordan noe kommer til å fungere på lang sikt. Bruce var ute av bandet i noen år, og Adrian var også ute av bandet i noen år, men helt fra starten av var det ingen problemer overhodet, og det overrasket meg! Jeg trodde det ville bli noen barnesykdommer, men det skjedde ikke i det hele tatt. Du vil vel egentlig ikke ha sorg i livet ditt? Så detdet har vært fantastisk. Jeg tror det hjelper at vi har laget noen virkelig sterke album underveis."
Bruce: "Nei, vi hadde ikke forventet noe av dette, og det blir bare tåpeligere for hver dag som går! Jeg er veldig forsiktig med at folk skal få oss til å jobbe for hardt, slik at vi ender opp med å si: 'Vi liker ikke dette lenger', så selv om du ikke vil drepe gåsa som legger gullegg, kan du sørge for at den ikke legger for mange, og du holder ting avslappet, og da tror jeg vi kan holde oss i gang mye lenger."
DERE GIR INNTRYKK AV AT DERE HAR DET MORSOMMERE ENN NOEN GANG FØR..
Steve: "Ja, jeg tror det er sant. Nå for tiden er vi generelt mye lykkeligere, og det kan du se på scenen. De første konsertene er alltid litt nervøse, som de er på enhver turné, men følelsen på scenen er bedre enn den noen gang har vært - det er ingen grunn til at vi ikke kan fortsette så lenge vi vil. Vi er eldre og klokere, og vi krangler ikke om dumme ting lenger. Vel, kanskje en gang i blant, men det varer ikke i fem minutter! Det er lettere og mye mer medgjørlig nå. Vi kjenner hverandre mye bedre. Vi har alltid brukt ting på en positiv måte. Hvis du føler deg nedfor eller forbanna, gjør det om til en mørk sang. Jeg gjorde stort sett et helt album på den måten i The X Factor!"
Life on the road er betydelig enklere for Iron Maiden i 2010 enn det var for 25 år siden, da de erobret USA for første gang. Bandet reiser mellom konsertene i sitt eget privatfly og legger opp turneene sine slik at konserter på påfølgende dager er en sjeldenhet og nyter tydeligvis privilegiet og gleden av å se verden i komfort. Når de deler noen drinker i baren etter konserten, snakker de begeistret om turen til NASAs hovedkvarter i Houston forleden, da bandet gikk inn i Mission Control-rommet, som er perfekt bevart fra de opprinnelige Apollo-måneferdene, og så sine egne ansikter ansikter som gliste mot dem fra de gigantiske skjermene som henger på veggen veggen foran rader av pulter og datamaskiner. Etter 35 år med dette virker de seks medlemmene i Iron Maiden fremdeles litt overrasket over hvor ofte de møter fans i de usannsynlige situasjoner, men de forblir også helt jordnære og filosofiske om det hele, som om de ikke ville tillate et eneste snev av selvtilfredshet eller arroganse i deres verdensbilde, ville ville få alt til å rase sammen rundt dem. De trenger selvsagt ikke bekymre seg, men det er vanskelig å forestille seg at enkelte andre andre store metalband som utviser samme grad av ydmykhet.
Alle som bryr seg om metal vet at Maiden er et spesielt band; et band som transcenderer rase, religion, kultur og alt annet du bryr deg om å nevne, og som genererer en hengivenhet som ingen andre band, uansett sjanger, er i nærheten av å matche. Det som sjelden blir anerkjent, er hvordan dette har blitt oppnådd. Uten støtte fra TV, radio, det store flertallet av pressen eller noen form for tilfeldig trend som har båret dem fremover, har Maiden blitt det mest elskede rockebandet i verden, og nøkkelen til deres vedvarende suksess har vært en kombinasjon av hardt arbeid og gjennomgående gode plater. Ingen røyk eller speil. Ikke noe bullshit. Lytt til det nye Maiden-albumet, The Final Frontierog du vil høre et band som fortsatt er veldig forelsket i sin egen musikk, og som er begeistret over muligheten til å ta fansen med på nok en vill reise. Fra den virvlende, fremtidsmetalliske galskapen i åpningsalbumets to-del Satellite 15/The Final Frontier til den monstrøse El Doradotil den monstrøse El Dorado, den hjerteskjærende balladen Coming Home til den knallharde spurten i The Alchemist og videre gjennom en rekke forbløffende epos som Isle Of Avalon og den apokalyptiske avslutteren When The Wild Wind Blowser det rett og slett et av de beste, for ikke å si modigste, albumene Iron Maiden noensinne har laget.
DERE HAR BLITT STADIG MER EVENTYRLYSTNE SIDEN BRAVE NEW WORLD. HVOR BEVISST HAR DET VÆRT?
Bruce: "Dette albumet er sannsynligvis det største avviket fra soundet vårt, men det har skjedd gradvis siden Brave New World. Men ingenting av det er planlagt i det hele tatt. Jeg tror nøkkelen er å ikke lage album så ofte. Det er ikke et samlebånd. Men når du lager noe virkelig interessant som dette, føler du: "Å, vi burde lage et til! Vi kunne bare ha kjedet oss, men det gjør vi tydeligvis ikke!"
Steve: "Albumene vi har gjort de siste årene, og til og med ting vi gjorde før det, som Sign Of The Crossde sangene kan måle seg med alt vi noen gang har gjort. De er litt annerledes, men hvorfor skulle du ønske The Trooper del to? EMI prøvde å få oss til å gjøre Run To The Hills del to på den tiden - vi fortalte dem hvor de skulle gå! Hva er poenget med å gjenta gamle ting? Fansen vil krangle på pubene til det kjedsommelige om hva vi burde gjøre eller om det ene albumet er bedre enn det andre, men det kan du ikke ta hensyn til. Burde vi sende ut et spørreskjema eller noe? "Hva vil du ha med på neste album?" Jeg tror ikke det! Ha ha!"
DET FØRSTE SPORET, SATELLITE 15hØRES HELT ULIKT NOE DERE NOEN GANG HAR GJORT før. LEKER DERE MED FOLKS HODER MED VILJE?
Steve: "Vi har aldri spesifikke mål for noe som helst, og vi vet aldri hva vi skal skrive. Vi har ingen forutinntatte ideer om hva vi skal gjøre. Satellite 15 var en grunnleggende idé som Adrian hadde, og jeg satte den sammen med ordene, og det var ikke det han hadde tenkt i det hele tatt, men det høres flott ut! Jeg var veldig begeistret for den, sannsynligvis mer enn noen av de andre låtene, rett og slett fordi den var så annerledes. Den rister om på ting. Å fortsatt bli begeistret på den måten ... vel, i min alder er det en flott ting! Ha ha! For meg høres det litt industrielt ut, som filmmusikk, og det er flott. Den setter opp albumet bra, med tittelen og sci-fi-følelsen og alt det der, og den gjør det som står på boksen! Den kan egne seg som en live-intro også."
Bruce: "Vi fremkaller sci-fi-greia i sangen. Tittelen på albumet kom jeg på for 15 måneder siden. Vi hadde ikke skrevet en eneste låt ennå, og jeg tenkte bare: 'Vi burde kalle det neste albumet The Final Frontierdet kan være det, men det er ikke sikkert det er det! Du drar til den siste grensen, og du er i ukjent territorium. Det hadde en viss klang. Det betyr at vi kan dra tilbake til verdensrommet for en Eddie og sånne ting, og det har vi ikke gjort på en stund. Det har en viss romantikk over seg."
STEVE, DU HAR BLITT SITERT PÅ AT du ALLTID HAR PLANLAGT Å LAGE 15 STUDIOALBUM. ER DETTE VIRKELIG DET SISTE, ELLER ER DU LITT RAMPETE NÅR DU KALLER DET THE FINAL FRONTIER?
Steve: "Det er sant. Jeg har alltid sagt at jeg ville gjøre 15 studioalbum. Vel, jeg har ikke alltid sagt det. Jeg begynte vel å si det etter det fjerde eller femte albumet, men jeg forventet ikke engang å gjøre mer enn tre da vi startet! Men ja, det er nok litt rampestreker der, spesielt fra Bruces side, men folk kommer til å tro at det enten er det siste albumet eller at vi er Trekkies, eller begge deler, og det er egentlig ikke slik. Det er bare en veldig sterk tittel. Hvis det er slik du vil se det, så får det være sånn, men det ville vært trist hvis vi ikke lager et nytt album, og trist for fansen også. Vi får se."
Bruce: "Er det rampestreker? Ja, selvfølgelig er det det! Ha ha ha! For selv om vi virkelig ikke har bestemt oss for et nytt album, tenkte vi at folk kommer til å si: "Å, det er det siste albumet!", og så sier vi bare: "Ikke nødvendigvis! Ha ha! Jeg vet ikke hva vi skal kalle det neste. Kanskje 'Never Say Never'! Ha ha ha!"
Nicko: "Jeg tror alle er for jævla hemmelighetsfulle! Nei, det blir ikke den siste plata. Ikke hva meg angår. Den generelle følelsen er at hvis vi vil lage en plate til, så gjør vi det. Man kan aldri si aldri, og min personlige følelse er at vi kommer til å turnere med det neste albumet og spille alle de nye greiene, du får et nytt scenesett og alt det der, og så lager vi et nytt album. The Final Frontier passer bare til stemningen og øyeblikket. Folk har sagt: "Å, er det det?", og nei, det er det ikkeikke det. Ikke med mindre Herren snur seg rundt og sier til en av oss at det er på tide å gå!"
HVA FIKK DEG TIL Å BESTEMME DEG FOR Å GI sporet EL DORADO VÆK GRATIS?
Steve: "Det er første gang vi har gjort det, men vi visste at vi ville spille noen konserter i sommer, og vi ville ikke gi ut albumet før i august, og jeg stilte spørsmål ved det fordi det var ganske uvanlig. Men vi bestemte oss for å spille én ny låt på denne turneen, og vi tenkte at folk like gjerne kunne få høre den på forhånd. Det er en takk til fansen, men vi visste at den ville bli lagt ut på YouTube med en gang vi spilte den, og det ble den selvfølgelig! Uansett hvor bra vi spiller den live, kommer noen til å ta den opp på telefonen sin, og det kommer ikke til å høres like bra ut, så vi tenkte at det var bedre å laste ned den riktige versjonen i stedet. Man må omfavne ny teknologi og det som skjer nå. Og det gjør at folk fortsetter å gjette om albumet!"
DERE HAR OPPNÅDD SÅ MYE DE SISTE ÅRENE. HVA MER HAR DU IGJEN Å GJØRE? HAR DU NOEN UOPPFYLTE AMBISJONER?
Bruce: "Det er mange land vi ikke har spilt i, og det hadde vært flott. Jeg tror ikke Maiden er over ennå. Jeg tror at som en musikalsk greie, men også som et sosialt fenomen, finnes det land, islamske land, hvor Maiden representerer noe virkelig forbløffende for barn. Så vi har en sjanse til å bryte ned noen barrierer, og det er mange måter bandet kan bryte gjennom på. Vi må vente og se hva de er. Du kan ikke tvinge dem til å skje. Det virker som om universet fortsetter å kaste oss kurveballer."
Steve: "Da vi kom til India for første gang, sa folk de samme tingene som de sier overalt, som: "Vi vokste opp med å høre på bandet deres! Det var helt utrolig. Det ser ut til å være andre steder som det også. Så selv om det er spennende å dra tilbake og spille for fansen som kjenner og elsker deg, og det er det alltid, er det noe forfriskende med å dra til et nytt sted, og det kan du ikke komme bort fra. Det er det som driver deg videre."
KAN DU FORESTILLE DEG livet UTEN MAIDEN?
Bruce: "Det er ikke noe jeg noen gang tenker på, for å være ærlig. Hvis Maiden sluttet å være aktive, ville det fortsatt være et slags spøkelse av Maiden som ville hjemsøke korridorene! Jeg tror den eneste måten å drepe det på er å gjøre noe forferdelig og gå ut med bare ett originalmedlem, og det er ikke til å bære å tenke på! Uten oss alle ville det ikke vært Maiden. Vi kommer sammen igjen, går inn i et rom, roter rundt, og du tenker... Det er som de mest velsittende jeansene du noensinne har hatt, og du tenker: "Å, er det ikke herlig å være tilbake igjen? Alt er kult. Alt er tilbake!' Kappen passer, skjønner du?"
Nicko: "Vi kommer til å rocke til vi faller, i bunn og grunn. Men vi rocker ikke hvis vi ikke kan kutte det lenger. Jeg elsker fortsatt å komme meg opp dit, og jeg kan fortsatt holde meg i form. Hvis jeg tar det med ro, kan jeg fortsatt rocke. Hør her, alle som tror de kan få min jobb, glem det!"
Steve: "Vi har det kjempegøy, og vi bare følger med strømmen. Vi gir oss ikke ennå, for å si det sånn. Det er fint, i de siste årene av karrieren vår, å ha alt dette på gang, å ha vårt eget fly og alt det der. Du må klype deg selv i armen noen ganger. Jeg sier ikke at vi fortjener det, men vi har jobbet ballene av oss i mange, mange år, og alle som har vært fan lenge vet det og ser den innsatsen vi legger ned i alt vi gjør. Så vi tar det, takk!"

Janick Gers: dyrets fender

Eddies øyne var innstilt på å "drepe

Adrian: Ikke kall ham en kabaretartist

Tror du fortsatt at du kan gjøre det Nicko gjør?

"Hallo, hallo, hallo, hva er alt dette da?"

Fem konseptalbum med romrelatert metall.

BAL-SAGOTH
EN SVART MÅNE RUGER OVER LEMURIA, 1995
Selv om de beskrev seg selv som "ekstrem avantgarde barokk metal", var Bal-Sagoth fantasy- og sci-fi-fans til fingerspissene. Debuten introduserte fansen til frontmann Byron Roberts' mørke fantasyunivers via låter med fengende titler som Into The Silent Chambers Of The Sapphirean Throne (Sagas From The Antediluvian Scrolls). I løpet av de neste fem albumene skulle Bal-Sagoth legge til stadig flere detaljer til sin kosmiske visjon, og kulminerte i den latterlige ekstravagansen på The Chthonic Chronicles"slutten på Hexalogien", ifølge Byron.
NOKTURNUS
NØKKELEN, 1990
Nocturnus var et annerledes dødsmetallband - de hadde en keyboardspiller, noe som var utenkelig i 1990 - og Nocturnus var ekte sci-fi-nerder og baserte debutalbumet sitt på en historie om en skurkaktig cyborg som reiser tilbake i tid til år 0 f.Kr. med ødeleggelsen av kristendommen og et nytt, gudløst moderne imperium som resultat. Med sanger som Andromeda Strain og Droid Sector, The Key var rettet mot fans av Star Wars og Star Trekmen bare de som også likte brutal metal.
GAMMA RAY
ET STED UTE I VERDENSROMMET, 1997
De tyske power metal-utbryterne Gamma Ray var aldri redd for å omfavne et latterlig konsept, og tok helt av på sitt femte studioalbum. Somewhere Out In Space er en herlig nerdete affære, som dekker alle slags intergalaktiske bekymringer, fra åpningslåten Beyond The Black Hole's fortelling om ukjent territorium til den selvforklarende Men, Martians And Machines og den gripende, men tåpelige Lost In The Future.
VOIVOD
DREPENDE TEKNOLOGI, 1986
Ikke så mye et konseptalbum basert på sci-fi, mer en omfavnelse av hele sjangerens estetikk, Killing Technology skilte Voivod fra alle andre band i thrash-æraen ved å være både musikalsk og lyrisk bisarr. Med et briljant merkelig, futuristisk artwork skapt av trommeslageren Away, så albumet til og med ut som noe som hadde blitt strålt ned fra verdensrommet. I mellomtiden var låter som Forgotten In Space fansen inn i en ny og utpreget mørk og truende fremmed verden av rariteter.
DEVIN TOWNSEND
ZILTOID DEN ALLVITENDE, 2007
Historien om et utenomjordisk vesen fra planeten Ziltoidia 9, Devins niende soloplate, var pålitelig sprø, selv etter hans unike standard. Ziltoidia ankommer jorden på jakt etter "den ultimate kopp kaffe". Hva som skjer videre er ikke helt klart, men det blir akkompagnert av massevis av Devins futuristiske metall og en hel masse tull. Til syvende og sist, hva er det ikke å like med låter som heter Ziltoidia Attaxx!!! og, eh, Tall Latte?

Bruce blir sparket. Eller i det minste sparket

Nei, vi trodde heller ikke at det var Nickos første iskrem noensinne

Iron Maiden: triumferende

"Folk har sagt: "Å, er det det?", og nei, det er ikke det."
Nicko McHjerne

"som sosialt fenomen representerer jomfruen noe forbløffende"
bruce dickinson

Den nye scenen i sin helhet

Janick, Dave og Adrian gjør sine beste Ozzy-positurer på The Alamo

Vi vet akkurat hvordan du har det, kompis

Bruce strekker seg fortsatt mot stjernene

Da trommeslageren Clive Burr ble kastet ut av Iron Maiden i 1982, trodde han at ting ikke kunne bli mye verre. Så fikk han diagnosen multippel sklerose, og livet hans ble snudd på hodet. I 2010, tre år før han døde, snakket Classic Rock med mannen som var drivkraften bak Maidens tre første album

Ord: Lee Marlow  Fotografier: Ross Halfin

Idet begynte først i hendene hans. Av alle steder, hendene hans - hans arbeidsredskap. Til å begynne med var det bare en prikkende følelse, ikke noe for mye eller for urovekkende, mer plagsom enn smertefull. Men det ville ikke forsvinne. Og i stedet for å bli bedre, ble det stadig verre.
Clive Burrs gjetning om prikkingen i hendene var enkel: Det var trommingen. Det måtte være all trommingen han hadde holdt på med i årevis som var årsaken.
"Hit 'em Hard", pleide han å ha skrevet på de spesiallagde trommestikkene sine. "Og det gjorde jeg alltid", sier han. "Så jeg fortsatte. Jeg skjøv det i bakgrunnen og prøvde å ikke tenke på det."
Det var på slutten av 80-tallet, tror han, 1988 eller kanskje '89. Lenge etter at han hadde forlatt Iron Maiden. Han hadde okkupert et halvt dusin trommestoler siden Maiden.
I 1994 var det imidlertid så ille at han ikke kunne fortsette å ignorere det. "Jeg mistet ting hele tiden", sier han. "Jeg kunne ikke gripe ordentlig. Jeg klarte knapt å holde fast i stavene mine." Da han ikke lenger klarte å snurre stokkene mellom fingrene - det lille trikset han kunne gjøre med lukkede øyne bare et par år tidligere - var det på tide å oppsøke lege.
Diagnosen tok flere måneder. Det ble tatt prøver og undersøkelser, flere prøver, og til slutt kulminerte det hele på et legekontor, hos en mann med et steinansikt, i en stol og med svært dårlige nyheter.
Det var så ille som det kan bli. Testene avslørte multippel sklerose, og en spesielt ondartet og aggressiv variant av sykdommen, kalt primær progressiv MS. Clive Burrs liv var i ferd med å forandre seg for alltid.
Ti dag sitter mannen som sørget for den hektiske, men alltid særegne og høyst originale rytmiske ryggraden som gikk gjennom Iron Maidens tre første album, i rullestol. Noen ganger er det en kamp bare å komme seg ut av sengen for å møte en ny dag. "Jeg blir sliten", sier han. "Jeg kan ikke alltid gjøre det jeg har lyst til."
Trommene hans står i garasjen i det spesialtilpassede huset hans i Wanstead, øst i London, som han deler med samboeren Mimi, en tidligere søndagsskolelærer som også har MS.
"Meeeeeeeeeemes", roper han gjentatte ganger under hele intervjuet. "Hvor er min Rosie?" ["Nå tar jeg bare frem trommene når nevøene mine kommer på besøk", sier han. "De ser ut til å like det." For Clive, som nå er 53 år gammel, er det ikke mer å gjøre i disse dager.
I et annet skap ligger en haug med ødelagte Paiste-cymbaler, som ble ødelagt under ulike konserter på Beast On The Road-turneen i 1982: en gripende påminnelse, om det skulle være nødvendig, om den kraftfulle trommeslageren han en gang var. Hans trommedager er nå over.
De sjeldne gangene MS trekker ham ned, griper han til DVD-spilleren og ser på en gammel Maiden-konsert.
"Det liker jeg", ler han. "Jeg sitter der med Meemes, med føttene oppe, og jeg er tilbake der. Jeg smiler hele veien gjennom det. Vi var et bra band, vet du."
Før vi kommer til hvordan han begynte med Iron

Clive Burr hjemme i London i desember 2010.

Maiden, og hvor gode de var med Clive som drivkraft, er det kanskje mer relevant å ta for seg hvordan det endte. Dette er noe som har gnagd på Clive i nesten 30 år. Mye har blitt skrevet om bruddet med Maiden, under en utmattende USA-turné sommeren 1982. Og det meste av det, sier han avvisende, er bare tullprat.
"Jeg har hørt historiene - at det var på grunn av narkotika eller for mye alkohol", sier han. "Det var ikke noe slikt."
Sannheten er, som den ofte er i tilfeller av heavy metal-musikkstoler, litt mer grumsete, litt mer bitter. Det begynte med en telefonsamtale. Han husker ikke hvor han var da han fikk telefonen, han husker bare at han måtte komme seg hjem til London. Faren hans, Ronald, hadde uventet dødd av et hjerteinfarkt. Han var bare 57 år gammel.
Foran Maiden lå et amerikansk veikart med spillejobber, men i det øyeblikket spilte det ingen rolle, sier han. "Jeg måtte komme meg hjem."
Alle syntes det var greit, husker han. Dra hjem, sa de. Vær sammen med familien din. Clive fløy tilbake til London med Concorde.
Maiden hentet inn den tidligere Trust-trommeslageren Nicko McBrain som erstatning, slik at turneen kunne fortsette, showet kunne fortsette. Clive og Nicko var kompiser. Ingen bekymringer. Alt var i orden.
"Jeg kjente Nicko", sier Clive. Hyggelig fyr. Bra trommeslager. På en rekke tidligere konserter hadde Nicko kledd seg ut som Eddie for å terrorisere publikum. "Han elsket bandet, han elsket å være en del av det hele. Og resten av bandet likte ham." Clive skulle snart finne ut hvor mye.
Så Clive fløy hjem, dro i farens begravelse, tilbrakte litt tid sammen med familien, og to uker senere fløy han tilbake til USA for å slutte seg til Maiden, som reiste rundt i USA som supportband for Rainbow, Scorpions, .38 Special og Judas Priest.
"Da jeg kom tilbake, merket jeg at det var noe som ikke stemte", minnes Clive.
Det ble avholdt et møte. Atmosfæren var anspent. Det var forandring i luften, og Clive, som fortsatt var lammet etter tapet av faren, kunne lukte det.
"Vi tror det er på tide med en pause", sa de til Clive. Og det var det. Etter det meste av fire år, tre album - ikke hvilke som helst album, heller, men de tre albumene som mange Iron Maiden-fans vil fortelle deg er bandets beste verk - og plutselig var drømmen over, akkurat idet det hele var i ferd med å gå i oppfyllelse.
Alle vet hva som skjedde videre for Maiden.
For Clive Burr handlet det om å tørke støv av seg selv og begynne på nytt. Han sørget over faren sin. Nå sørget han også over bandet sitt og jobben han hadde drømt om siden han første gang så Ian Paice spille Highway Star med Deep Purple.
Hjemme i Storbritannia gikk ryktene: Det var dopet som var årsaken til avskjedigelsen; det var spriten; at Clive likte øl, sex og rock'n'roll litt mer enn de andre; at han noen ganger måtte spille konserter med en bøtte ved siden av trommekrakken når fyllesyken ble litt for mye ... Rock'n'roll-fylla sto i veien for bandet, det var alle enige om. Alle unntatt Clive.
Tretti år senere sier han at det fortsatt gjør vondt å høre det. Han var aldri noen stor dranker. Joda, han tok seg en konjakk og cola - en Courvoisier og cola, "roadien min pleide å hente den til meg før vi dro på turné", ler han - men ikke noe for utskeielser. Verken mer eller mindre enn noen andre i bandet.
"Vi var som skolebarn i Amerika", sier han. "Vi hadde aldri vært der før, og det åpnet øynene våre. Det var mange fester, og jentene kastet seg over oss. Vi hadde aldri opplevd noe lignende."
Clive - gutten som hadde blitt kåret til tenåringens Oh Boy's Hunk Of The Month i juli 1980 - slukte det med hud og hår. "Selvsagt gjorde jeg det. Det gjorde vi alle sammen."
Og så var det borte.
Clive fløy tilbake til London igjen, og deretter videre til Tyskland sammen med moren, og lå lavt.
"Jeg var for opprørt til å bli sint over det", sier han. "Det var en sorgperiode - jeg sørget over faren min og jeg sørget over bandet mitt - og så børstet jeg meg selv ned og gikk videre."
Bare sånn uten videre?
"Stort sett, ja. Det var ingen virkelig bitterhet. Livet er for kort.
"Det er godt å sette det hele på plass, å fortelle min side av historien", sier han, "for den er ikke allment kjent. Jeg tror at hvis du skal sparke noen, så er det ikke det beste tidspunktet å gjøre det på etter at de nettopp har mistet faren sin ... Jeg antar at de hadde sine grunner. Så det var det."
Atter Maiden spilte Clive med en rekke band i ganske rask rekkefølge: Graham Bonnets Alcatrazz (som varte i en uke), Trust (Nickos gamle band), Stratus, den såkalte NWOBHM-supergruppen Gogmagog, Elxir, Dee Sniders Desperados. Ingen av dem ville være i nærheten av å matche det han oppnådde med Maiden. Men for Clive spilte det ingen rolle.
"Jeg ville bare spille. Da jeg kom hjem fra Tyskland etter Maiden, pleide jeg å sette håret i en hatt, ta på meg mørke briller og spille med alle som ville ha meg, på pubene rundt om i London", ler han. "Jeg ville bare spille trommer."
Det var slik han var som barn. Familien Burr bodde i en kommunal leilighet i Manor Park, i hjertet av Londons East End. Mens Clive gikk på skolen, bygde han seg et provisorisk trommesett. "Alt vi hadde i huset, slo han på med pinner", husker moren Klara.
Da han oppdaget Ian Paice og Deep Purple, syntes besettelsen å få en ny dimensjon. Klaras familie kjøpte Clives første trommesett da han var 15 år. Det var både en velsignelse og en forbannelse. "Det var greit for dem, de trengte ikke å høre det", sier Klara. "Jeg pleide å gå ut av leiligheten og var redd for å se naboene i øynene på grunn av alt bråket han laget."
Selv for Klaras utrente ører kunne hun se at han var god. Virkelig god. Han hadde aldri fått noen formell undervisning, han lærte ved å se på andre trommeslagere og øve hele tiden.
Clive kom til Maiden fra Samson i 1979, som erstatning for Doug Sampson, akkurat da Maiden var i ferd med å signere for giganten EMI Records. Det var et stort steg opp i klassen, husker han, fra Samsons mer tradisjonelle bluesbaserte rock. Maiden-øvingene var seriøse, og det måtte de være. Låtene var raskere og vanskeligere, med mange taktskifter. Å spille trommer med dette bandet var ingen jobb for en nybegynner.
Flere - og bedre - spillejobber begynte å dukke opp, og det samme gjorde plateselskapenes interesse for bandet. Mens EMI beilet til Maiden, la Clive inn dagjobben som løper i City.
Bandets suksess skyldtes nesten utelukkende Steve Harris, sier Clive. "Steve var lederen. Han skrev låtene, han booket konsertene, han ordnet med øvingene. Han var veldig målbevisst. Han visste hvor han ville ha det hele til å gå. Og vi andre fulgte etter."
Rytmeseksjonen på de tre første albumene var like tight som bandets spandex.
"Men det var ikke alltid slik", husker Clive. "Steve pleide å si at jeg spilte låtene for fort, og han ba meg alltid om å roe ned tempoet. Mitt sterkeste minne fra innspillingen av The Number Of The Beast albumet er at Steve ba meg om å roe ned."
Det var noen krangler, sier han, men ikke noe stort, ikke noe alvorlig. "Vi kom godt overens, og det var mye kameratskap." Selv etter bruddet møtte Clive Maiden-gitaristen Adrian Smith og dro på fisketur.
Da bandet fikk vite at Clive hadde multippel sklerose, trådte de til og hjalp ham på den beste måten de kunne - ved å spille for ham. Hjelpen deres har forandret livet hans.
"De kjøpte et kjøretøy til meg..." Han tar en pause. "Meeeeeeeeeemes, hva slags bil er det igjen?" roper han. "Vi kaller den Clivemobilen. Det er en Volkswagen Caddy med mørklagte vinduer. Det er som en amerikansk gangsterbil. De har arrangert konserter for å samle inn penger, ikke bare til meg, men til andre MS-rammede. De har satt inn en trappeheis i huset vårt. Noen ganger går jeg opp og ned trappene og ser på gull- og platinaplatene i trappeoppgangen. Ha ha."
Men det han setter aller mest pris på, sier Mimi når Clive er utenfor hørevidde, er at de involverer ham. "De sier at hvis du trenger noe, er det bare å ringe", sier hun. "Når de spiller i London, vet Clive at han bare trenger å ta telefonen, så har han to av de beste billettene i huset. Det høres kanskje ikke så mye ut, men det er det for Clive. For ham er det som om hans prestasjoner - hvem han er og hva han har gjort - endelig blir anerkjent."

"Vi var et bra band." Clive Burr med Maiden på scenen..

...og utenfor scenen.

Et kraftverk: Clive pleide å ha "Hit 'em Hard" på trommestikkene sine

"Mitt sterkeste minne fra Number Of The Beast er at Steve ba meg om å roe ned farten."

Fra pubene i East End til stadioner verden over, fra Transit-varebiler til privatfly, via oppsigelser, interne krangler og helt nye forretningsmodeller. I 2011, Classic Rock med de tre "kontrollfreakene" som styrte Iron Maiden til verdensherredømme..

EN GANG I BEGYNNELSEN AV JUNI 1979. På puben The Swan, like ved det berømte Hammersmith Odeon, skulle Iron Maiden, et ungt heavy metal-band fra East End i London, stå på scenen. Men det oppstod et problem. Sangeren deres hadde nettopp blitt ført bort i håndjern til den lokale politistasjonen.
Paul Di'Anno hadde blitt arrestert for besittelse av et ulovlig våpen - en foldekniv som politiet fant da de kroppsvisiterte sangeren under en tilfeldig kontroll utenfor puben. Di'Anno, en klassisk Cockney-gutt, var flink til å snakke seg ut av trøbbel. Men denne gangen hadde han uflaks.
På The Swan fortalte bandets bassist Steve Harris nervøst nyheten til mannen som hadde booket konserten. Rod Smallwood - med sine 29 år seks år eldre enn Harris - hadde vært på utkikk etter en vei ut av musikkbransjen etter å ha jobbet som artistmanager og bookingagent, men etter å ha hørt en Iron Maiden-demo som han hadde fått av en venn som jobbet med Harris, hadde Smallwood sett et potensial. Han hadde booket to konserter for bandet. Den første - på The Windsor Castle i Harrow Road - endte i en farse da bandet, uten å innse at den potensielle manageren var der, nektet å spille for en nesten tom pub før et trettitalls fans og venner fra East End ankom, noe som førte til en krangel med utleieren som fortalte dem at han ville få dem utestengt fra Nord-London. Den andre konserten var på The Swan.
Da Smallwood hørte at Di'Anno hadde blitt tatt, henvendte han seg til Harris og sa: "Du må spille - fansen din er her i tide for din skyld." Harris nølte, men Smallwood presset ham. "Kan du teksten?" "Ja", svarte Harris, "jeg har skrevet dem." "Kan du synge?" "Egentlig ikke." "Kan du prøve?" "Ja, klart det."
Ti minutter senere gikk Iron Maiden opp på The Swans lille scene. De spilte som en trio: Harris, gitarist Dave Murray og trommeslager Doug Sampson. På dette tidspunktet i bandets karriere hadde de ennå ikke funnet en fast andregitarist til Murray, men selv med bare én gitarist og Harris som sanger fikk Maiden stor respons fra pubpublikummet. Harris forteller: "Når du er oppe mot det, må du bare gå for det. Det var noen ting jeg fysisk ikke kunne spille og synge samtidig. Men det ga meg energi. Slike ting får frem det beste i deg."
For Rod Smallwood var dette øyeblikket da han for første gang trodde at Iron Maiden kunne nå helt til topps. "Steve kunne ikke synge", ler Smallwood nå, "men jeg hadde aldri sett noen som ham på scenen. Det var måten han og Davey så publikum i øynene på. Jeg elsket den holdningen. Det høres dumt eller lettvint ut når jeg ser tilbake, men etter den ene konserten visste jeg at de kom til å bli jævlig store - pluss at de spilte låter som Prowler, Iron Maiden, Phantom Of The Opera og Wrathchild!"
Færre enn 50 mennesker så Iron Maiden på The Swan, men det var den mest betydningsfulle konserten bandet noen gang har spilt. Viktigst av alt var at den knyttet Harris, bandets leder, sammen med Smallwood, mannen som skulle bli deres manager. Dette var begynnelsen på et langt og nært forhold som skulle føre Iron Maiden til superstjerner. Men det som også var viktig den kvelden på The Swan, var arrestasjonen av Paul Di'Anno. Bandet hadde ledd av hendelsen da sangeren kom tilbake til puben etter konserten, etter å ha blitt løslatt i påvente av en bot. Men dette var et varsel om kommende problemer. Da Iron Maiden oppnådde sin største suksess, skulle de gjøre det med en annen vokalist.
THISTORIEN om Iron Maiden er et klassisk drama i tre akter: oppgang, fall og gjenoppstandelse. Og i sentrum av den historien står mannen som erstattet Paul Di'Anno i 1981, Bruce Dickinson.
Det var Steve Harris' målbevisste visjon som skulle gjøre Iron Maiden til det største metalbandet i sin generasjon, og det var Rod Smallwoods tro på den visjonen - som snart skulle bli kombinert med hans partner Andy Taylors' skarpe forretningssans - som skulle utvikle Maiden til en global franchise. Men det var Bruce Dickinson som med sin kraftfulle stemme og energiske showmanship forvandlet Maiden til et band i verdensklasse; det var Dickinsons exit i 1993 som førte til bandets tilbakegang; og det var hans tilbakekomst i 1999 som fullførte comebacket.
I de 30 årene som har gått siden Bruce Dickinson først ble med i Iron Maiden, er det disse tre "kontrollfreakene", som Smallwood kaller dem, som har definert bandets historie: Harris, den kompromissløse cockneyen fra arbeiderklassen; Smallwood, den frekke Yorkshire-mannen; Dickinson, den egenrådige, og talentfulle overprestasjonsevnen. Iron Maiden har alltid vært og vil alltid være Steve Harris' band, selv om Harris selv aldri ville sagt det eksplisitt. Det var Harris som dannet bandet 1. juledag 1975, og han har ledet dem siden da, og han har skrevet størstedelen av bandets låter. Men i Rod Smallwood fant Harris en manager som var like innflytelsesrik og praktisk som Peter Grant i Led Zeppelin. Og i Bruce Dickinson fant han ikke bare en motspiller, men også en likeverdig, en selverklært "vanskelig kunde" med sine egne, sterkt uttrykte synspunkter på hva Iron Maiden burde og ikke burde være.

"Jeg har alltid hatt lyst til å bli manager. Jeg så for meg et band som Zeppelin, som spilte over hele verden."  Rod Smallwood, manager for Iron Maiden

dd sd sd sd sd fs df

Jernmenn: maskoten Eddie og de tre "kontrollfreakene" som har formet Maiden (med klokken fra øverst til høyre): Steve Harris, Bruce Dickinson og manager Rod Smallwood

Det skulle bli konflikter innad i Iron Maiden: mest kjent er rivaliseringen mellom Harris og Dickinson, som egentlig først har blitt bilagt etter at sangeren kom tilbake til gruppen. Men det som forente dem, var et felles mål, en vilje til å gjøre Iron Maiden til det største og beste heavy metal-bandet i verden.
Det begynte med The Number Of The Beast i 1982 - bandets første album med Dickinson, og deres første britiske nummer én - ble Iron Maiden 80-tallets mest suksessrike metalband. De gjorde det på den gammeldagse måten, på den harde måten, gjennom en rekke maratonlange verdensturnéer, med minimal mediestøtte utover noen få spesialiserte rockemagasiner og radioprogrammer. Og de lyktes uten å selge seg ut. Maiden hadde hitsingler, et dusin som nådde topp 20 i Storbritannia bare på 80-tallet, men musikken deres var aldri radiovennlig. De var signert på det store plateselskapet EMI, men de beholdt absolutt kunstnerisk kontroll. Og det var denne svært uavhengige tilnærmingen til musikkbransjen, like mye som musikken i seg selv, som gjorde Iron Maiden til en inspirasjon for band som Metallica, hvis trommeslager Lars Ulrich uttalte utvetydig: "Maiden var vårt eneste sanne forbilde."
Som Harris sier: "Vi holdt alltid fast ved det vi trodde på. Det er jeg stolt av."
STEVE HARRIS er en atypisk rockestjerne. Han er beskjeden, aldri prangende, og bagatelliserer det Rod Smallwood sier om hierarkiet i Iron Maiden. "Jeg vil ikke si at jeg er en kontrollfreak", sier Harris. "Jeg liker bare å få ting gjort."
Men selv om han misliker uttrykket som Smallwood bruker om bandets modus operandi, "et ikke-demokratisk demokrati", innrømmer han: "Jeg vet hva Rod mener. Mye av tiden har vi gjort ting hovedsakelig mellom ham og meg." Og når han diskuterer sin rolle som Iron Maidens leder, er logikken hans enkel:"Jeg tror at i ethvert band trenger du én person som virkelig tar tyren ved hornene. De fleste ønsker ikke å gjøre grovarbeidet, men jeg tok på meg å gjøre det helt fra starten av."
I begynnelsen var Harris manager for Iron Maiden og booket konsertene deres. Han kapret Dave Murray og Paul Di'Anno fra rivaliserende band. Han skrev eller var med på å skrive alt av bandets tidlige materiale, og brukte sine evner som arkitekttegner til å designe bandets logo. Det Rod Smallwood kunne tilby Harris og Iron Maiden, var større erfaring fra musikkbransjen, viktige kontakter og, kanskje viktigst av alt, et voldsomt engasjement. Som Smallwood sier: "Steve fant noen som hadde samme arbeidstempo og tro på tingene som ham selv."
Smallwood hadde store drømmer. "Jeg har alltid ønsket å bli manager", sier han. "Jeg så for meg et band som Zeppelin, som spilte på store arenaer over hele verden." Og i Steve Harris så han sin Jimmy Page, en født leder med ekte talent og absolutt overbevisning. "I et band er det ikke alle som ønsker å lede", forklarer Smallwood. "Men Steve var utvilsomt bandets leder, og alle andre var fornøyd med det. Før jeg kom inn i bildet, var det bare Steve, det var hans besluttsomhet, energi og integritet. Men Steve er 100 prosent musikk. Han vil ikke ha noe med plateselskaper å gjøre. Da jeg kom inn, var det min jobb å sette et piggtrådgjerde rundt ham for å la ham gjøre som han ville."
Båndet mellom dem var så sterkt at Smallwood først ble offisielt ansatt som Iron Maiden-manager etter at han hadde formidlet bandets platekontrakt med EMI den 12. november 1979. Det var ingen stor interesse for å signere Iron Maiden: CBS valgte bandet bort fordi de mente at låtene ikke var sterke nok. Smallwood klarte likevel å sikre seg en lang kontrakt med EMI, noe som viste seg å være svært fordelaktig for et ungt band som trengte tid til å bygge opp en karriere. "Det var avgjørende", sier han, "at vi insisterte på en avtale på tre album. Men EMI ville bare gi oss 50 000 pund for tre album, pluss innspillingskostnader. Og vi måtte kjøpe utstyr. Vi trengte å turnere. Så jeg tok et forskudd på 35 000 pund på det første albumet, 15 000 pund på det andre, og ingenting på det tredje. Målet var alltid å reforhandle den avtalen etter tre album."
Smallwood hadde i et par år vært medarrangør for et annet EMI-band, Steve Harley And Cockney Rebel, og et for lengst glemt kunstrockband ved navn Gloria Mundi, som var signert på RCA. Men forretningspartneren Andy Taylor, en venn fra Cambridge University, var en skarp regnskapsfører, og Smallwood hadde en skarp sans for strategi. Helt fra starten av hadde han en global visjon og en langsiktig plan for Maiden. "Metal er et verdensomspennende fenomen", sier han. "Så vi så faktisk på å utvikle hele planeten parallelt."
Smallwood forsto også at både han og bandet på kort sikt måtte leve "fra hånd til munn", et kompromiss som var verdt å gjøre for en trealbumskontrakt. "Ingen tok ut noe. Vi levde alle på det vi trengte for å leve, ikke noe mer."
Da bandet spilte inn The Number Of The Beast hadde medlemmene fortsatt bare en lønn på 60 pund i uken.
"Jeg og Rod subsidierte virkelig mange ting", sier Harris. "Jeg skrev stort sett alle sangene, og jeg tok ikke en penny fra det. Og Rod tok ingen provisjon. Det viser engasjement. Det er som med all annen business - vi hadde ingen garanti for at vi kom til å få noen form for penger ut av det. Men det handlet aldri om penger. Vi ville bare være et stort band."
For å oppnå dette måtte Harris være hensynsløs. Før det første Iron Maiden-albumet ble spilt inn, fikk bandet en ny gitarist, Dennis Stratton, og en ny trommeslager, Clive Burr, som erstattet den mindre dyktige Doug Sampson. For Harris var det nødvendig, men vanskelig, å sparke Sampson.
"Jeg hadde noen søvnløse netter på grunn av det", innrømmer han. "Og en stund ble jeg kalt sersjantmajor Harris, eller ayatollahen. Men jeg gjorde det jeg måtte gjøre."
Albumet - med den enkle tittelen Iron Maidenog spilt inn for bare 12 000 pund - ble en kritisk og kommersiell suksess. Harris skulle aldri bli fornøyd med produksjonen av Will Malone, men den rå lyden passet perfekt til bandets aggressive stil, med Di'Annos snerrende stemme som ga Maiden en tøff, streetwise kant.
Albumet ble utgitt 14. april 1980, og Iron Maiden albumet nummer fire på den britiske hitlisten og solgte 350 000 eksemplarer på verdensbasis. "Det var et betydelig salg for et debutalbum", sier Smallwood. Og dette styrket Maidens posisjon hos EMI. "Hvis du viser suksess internasjonalt fra første stund fra første stund, vet de at de ikke skal blande seg inn."
Dessuten ga bildet på omslaget til Maidens første album bandet en sterk visuell identitet, i praksis et varemerke, som skulle bli utnyttet gjennom hele karrieren. Den monstrøse figuren på omslaget, malt av kunstneren Derek Riggs og kalt Eddie etter den grove hodeskallen som hadde blitt brukt som rekvisitt på bandets tidlige konserter, ble Iron Maidens gallionsfigur. "Bandet hadde ingen Mick Jagger", sier Smallwood. "Vi trengte et symbol, og det var Eddie." Eddies kraft som markedsføringsverktøy - i tillegg til Harris' lett gjenkjennelige logo - gjorde Maidens merchandising til en viktig inntektskilde. Og ingen satte større pris på dette enn Kiss, bandet som med sitt teatralske image og sin markedsføringskunnskap gjorde rockemerchandising til en industri på 1970-tallet.
Da Maiden var supportband for Kiss på en europaturné i august 1980, sa Kiss-bassist Gene Simmons til Smallwood at han elsket Eddie og spådde "Iron Maiden kommer til å ta over etter Kiss som det største merchandising-bandet i USA."
"Maiden slo meg umiddelbart som et band med et enormt potensial", sier Simmons i dag. "Bandet var både musikalsk og kraftfullt: en sjelden kombinasjon. Og som den kapitalistiske grisen jeg er, slo Eddie meg som et ikonisk bilde som ville gi alle i bandet store hus."
Smallwood legger til: "Vi hadde en sterk merchandising-strategi fra første stund. Hvis vi ikke hadde hatt det, kunne vi ikke ha turnert på den måten vi gjorde."
Andre album Killers ble utgitt i februar 1981, og inneholdt en annen ny gitarist, Adrian Smith. Stratton hadde blitt kastet ut: ifølge Smallwood, "fordi Dennis likte The Eagles og gikk med røde strides og en slaskete hvit topp. Dessverre var han ikke særlig metal ..." Killers kostet litt mer enn det første albumet - fortsatt moderate 16 000 pund - men solgte 750 000 eksemplarer på verdensbasis, inkludert 150 000 i USA. Men i løpet av Killers turnéen i mai ble imidlertid konserter i Tyskland avlyst etter at Paul Di'Anno mistet stemmen. Ifølge Harris: "Paul var helt ute å kjøre."
Di'Anno hadde alltid spilt fort og løst, men bandet hadde ikke plass til passasjerer. Turneer var nøkkelen til Maidens utvikling, og som Di'Anno selv innrømmet, gjorde rock'n'roll-livsstilen ham upålitelig. "Det var ikke bare det at jeg sniffet litt kokain", avslørte Di'Anno. "Jeg var ute etter det non-stop, 24 timer i døgnet, hver dag. Jeg trodde det var det man skulle gjøre når man var med i et stort rockeband. Jeg visste at jeg aldri ville holde ut hele turneen."
Det ble en test for Harris' lederskap og Smallwoods management. Jakten på en ny sanger begynte.
TFØRSTE gang Bruce Dickinson så Iron Maiden spille live var 8. mai 1979 på klubben Music Machine i Camden, der Maiden var andre akt på et program som ble innledet av Angel Witch og headlinet av Samson, bandet Dickinson senere skulle bli frontfigur i. (Anmeldelsen av den konserten, skrevet av Geoff Barton og

En "revitalisert" Bruce i 1988, på vei til Monsters Of Rock.

Paul Di'Anno, Dave Murray, Adrian Smith i 1980.

Ross Halfin; innfelt: getty

The Line-Up Of The Beast: Nummer's line-up, med Clive Burr, til høyre.

Tallene til  Dyret
Jomfruen i tall

Fra East End til hele verden: The Final Frontier-turneen kommer til Argentina i april 2011.

JOHN McMURTRIE

Sanger nr. 3: Blaze Bayley-årene. "Vi bare fortsatte med jobben."

Publisert en uke senere i Soundsvar første gang uttrykket "New Wave Of British Heavy Metal" ble brukt) Mens han så Maiden fra bakerste del av salen, var Dickinson overbevist om at dette bandet skulle bli et av de største i verden. Han mente også at det var han, og ikke Paul Di'Anno, som skulle være Iron Maidens vokalist.
"Det var helt åpenbart", sier han, "at Maiden kom til å bli enorme. Dette hyperkinetiske bandet var virkelig en naturkraft. Paul Di'Anno var OK, men jeg tenkte: 'Jeg kunne virkelig gjøre noe med det bandet!'"
Dickinson trengte ikke vente lenge på sin sjanse. Sommeren 1981 ble han kontaktet av Iron Maiden bak Di'Annos rygg. Dickinson hevder at han "syntes synd" på Di'Anno, men han følte også at Samsons karriere var i ferd med å gå i stå. Bandets album fra 1980 Head On hadde nådd topp 40 i Storbritannia, men oppfølgeren Shock Tacticssom ble utgitt i mai 1981, hadde ikke engang nådd hitlistene. Den 29. august møtte Dickinson Harris og Smallwood backstage på Reading Festival etter at Samson hadde spilt. Noen dager senere gikk han i studio med Harris og la ned litt vokal på et par viktige Maiden-låter for å se hvordan de hørtes ut. Han passet perfekt. Maiden hadde to konserter i Sverige i september (Dickinson: "Det må ha vært som å ha dårlig sex med fruen og så ha et fantastisk ligg med noen andre og så gå tilbake til fruen"), og etter disse møtte Di'Anno Smallwood og ble avskjediget. Allerede dagen etter ble Dickinson en del av Iron Maiden, og skiftet tilbake til sitt virkelige navn Bruce Dickinson (i stedet for "Bruce Bruce" fra Samson).
Rod Smallwood sier om Di'Anno "Han taklet ikke suksessen. Det var aldri særlig gøy å fortelle folk at de ikke var med i bandet lenger, men man bytter ikke vokalist på det tidspunktet hvis det er noen tvil. Selvsagt ville vi seire - bandet var så bra." På den tiden var Steve Harris imidlertid ikke så sikker. Dickinson var teknisk sett en bedre sanger, men Di'Anno var en helt for Maiden-fansen. "Vi visste at Bruce var god", sier Harris, "men han var veldig annerledes enn Paul, så du tenkte: 'Kommer folk til å akseptere dette? Vel, det må de gjøre!"
Bruce Dickinson ble offisielt annonsert som Iron Maidens nye vokalist i begynnelsen av oktober 1981, og debuterte i Storbritannia med bandet på Rainbow Theatre i London 15. november, etter fem "bedding-in"-konserter i Italia i slutten av oktober. Sangerens autoritative opptreden fikk ropene fra Di'Anno-lojalistene til å forstumme, og Harris' eventuelle frykt til å forsvinne. Men for Dickinson ble han satt i stor gjeld da han begynte i Iron Maiden.
Han og de andre medlemmene i Samson hadde signert en kontrakt med bandets managementselskap med en utkjøpsklausul på 250 000 pund. "Det var en latterlig sum", sier Dickinson. "Vi hadde bare fått rundt 30 pund i uken ut av bandet. Men vi var helt gale, helt fra vettet, og vi skrev under på dokumentet."
Smallwood bestrider beløpet på 250 000 pund, og avviser Dickinsons regnestykke med en latter: "Litt kunnskap er en farlig ting!" Men det var Smallwoods og Dickinsons forhandlingsevner som resulterte i et endelig forlik på 30 000 pund, betalt av Sanctuary Management under forutsetning av at pengene ville bli tilbakebetalt senere.
Det var likevel mye penger, et skremmende beløp for den da 23 år gamle Dickinson. Men Dickinson hadde aldri manglet selvtillit. Han hadde alltid trodd at Iron Maiden, med ham, ville selge millioner av plater. Og dette var en oppfatning som ble delt av bandets produsent, Martin Birch. Under innspillingen av Iron Maidens tredje album, The Number Of The Beastsa Birch til dem: "Dette kommer til å bli et stort, stort album. Dette kommer til å forandre karrieren deres."
I februar 1982, seks uker før albumutgivelsen, ble singelen Run To The Hills inn på topp 10-listen i Storbritannia. Men den 16. mars, da Maidens Beast On The Road-turné nådde Newcastle City Hall, kom den første alvorlige krangelen mellom Harris og Dickinson. Før kveldens konsert hadde bandet vært på spillestedet i 12 timer for å spille inn en video til tittelsporet på det nye albumet. "Vi hadde ikke fått mye søvn", sier Dickinson, "og vi var alle fulle av piss og eddik." I en scene verdig This Is Spinal Taputviklet det seg en krangel mellom Harris og Dickinson om sangerens mikrofonstativ. Dickinson forteller: "Steve sto foran på scenen i midten og stakk haken sin rett i ansiktet mitt mens jeg sang. Og jeg tenkte: 'Jeg er sangeren, jeg står foran på scenen i midten! Når jeg ikke synger, kan du stå der. Men når jeg synger, så står jeg der, for faen! Jeg satte ekstra lange ben på mikrofonstativet mitt slik at han skulle snuble over dem, og han gikk faen meg i bakken!"
Harris bagatelliserer nå hendelsen: "Det kan ha fått meg til å stusse i fem minutter", innrømmer han, "men så tenkte jeg for meg selv: 'Det er jævlig bra, det er akkurat den holdningen du vil ha fra en frontmann'." Men slik Bruce husker det: "Steve ropte: 'Jeg vil faen meg ha ham vekk, jeg holder ham ikke ut! Og Rod, for å være rettferdig, sa: 'Han skal faen meg ikke gå! Så bli vant til det.' Og så roet vi oss alle ned." Begge mennene ler av denne historien i dag, men dette var begynnelsen på en intens rivalisering dem imellom. "Ja, det var Steves band", sier Dickinson. "Men jeg hadde mine egne ideer. Og jeg advarte alle om det før jeg ble med."
Men selv om Dickinson var en plage, var det for Harris en pris som var verdt å betale. The Number Of The Beast representerte et stort sprang fremover for Iron Maiden. På sanger som Run To The Hills, Children Of The Damned, 22 Acacia Avenue, Hallowed Be Thy Name og tittelsporet hørtes Iron Maiden endelig ut slik Steve Harris alltid hadde sett for seg. I april 1982, The Number Of The Beast nr. 1 i Storbritannia.
Albumet var spilt inn på bare fire uker til en kostnad av 28 000 pund. "Vi hadde ikke noe som helst forskudd fra plateselskapet", Smallwood gjentar. "Så EMIs totale investering i albumet var 28 000 pund, og i løpet av de første seks månedene solgte det 1,5 millioner." Dickinson minnes: "Det som skjedde med The Number Of The Beast overgikk alle våre villeste drømmer." Den dagen albumet gikk til topps, dro bandet til Marquee for å feire, og Harris måtte be Smallwood om ekstra penger til å kjøpe drinker til vennene deres. Først da økte han lønnen deres til 100 pund i uken.
Bandet trengte ikke mye penger. De var på turné til slutten av det året, bodde på hotell og levde av turnéforpleining. Men da de kom hjem til jul, fikk de sin første store lønnsslipp. I løpet av sommeren sluttet Andy Taylor seg til Smallwood for å ta seg av Sanctuary og bandets forretninger. Han og Smallwood hadde i praksis blitt forretningspartnere på Trinity i Cambridge i 1969, der Smallwood tok seg av den kreative siden og Taylor av forretningene. Da den opprinnelige kontrakten på tre album med EMI var utløpt, sikret Taylor seg snart en mye bedre avtale med fremtidige forskuddsroyalties og royaltyprosenter basert på det svært gode salget av The Number Of The Beast. "Vi var alltid nøye med å sikre at vi hadde et godt økonomisk utgangspunkt", sier Taylor. "Du får en stor sjekk, men på det tidspunktet var inntektsskatten 60 prosent." Smallwood gjorde til slutt krav på provisjonen sin. "Bandet", sier han, "skyldte meg mye penger da vi reforhandlet." Alle bandmedlemmene kjøpte hus. Dickinson betalte 50 prosent av depositumet på et hus i Chiswick og slettet gjelden sin til Sanctuary. Men etter noen dager hjemme hadde Dickinsons humør tatt en uventet vending.
"For å være ærlig var jeg faktisk ganske deprimert", sier han. "Jeg var med i et flott band, jeg hadde et album som lå på førsteplass, jeg hadde nettopp vært på verdensturné... Hva skal jeg gjøre med resten av livet?"
Steve Harris følte det helt motsatt. "Jeg tenkte aldri: 'Nå er vi på toppen, nå er det nok'. Jeg ville ha mer og mer."
ALIKEVEL SOM IRON Maidens popularitet økte gjennom en rekke hitalbum, begynte Smallwood og Taylor å bygge opp et musikkindustriimperium på inntektene. I 1984 begynte Sanctuary å være manager for andre artister - først W.A.S.P., senere Helloween og Skin - og utvidet til andre deler av musikkbransjen med bookingbyrået Fair Warning (med agent John Jackson), business management, lisensiering, merchandise og Platinum Travel. Som Smallwood: uttrykker det: "Andy Taylor oppfant senere forretningsmodellen '360 grader', og skapte i praksis den formen som som brukes av musikkbransjen i dag. Dette var starten."
Iron Maiden var motoren som drev frem utvidelsen av Sanctuary Group. Men bandets suksess skapte sine egne problemer. Arbeidsplanen deres var straffende. Som Smallwood reflekterer nå: "Vi ga ut et album hvert år og var på verdensturné. Faen vet hvordan vi klarte det!" Og det var etter den treffende navnet World Slavery Tour - som besto av 192 datoer, med start i august 1984 og slutt i juli 1985 - at en utmattet Bruce Dickinson igjen bukket under for depresjon. "Jeg var veldig nær ved å slutte", sier han.
Steve Harris husker den turneen som tøff, og særlig for Dickinson. "To timer med Maiden fem kvelder i uken i 12 måneder - det er nok til å få hvem som helst til å gå i koma! Og Bruce, fordi han sang, var helt utslitt." Men det var først da bandet begynte å skrive på albumet fra 1986 Somewhere In Time at Harris innså hvor mye turneen hadde tatt fra sangeren. "Det Bruce kom opp med, var ikke oss i det hele tatt", sier Harris. "Han var borte med feene, egentlig." Ingen av Dickinsons sanger kom med på albumet. "Jeg følte meg slått ned", innrømmer Dickinson. "Jeg tenkte: 'Vel, jeg tar lønnsslippen min og gjør bare en god jobb med å synge'. Men jeg var ikke fornøyd. Jeg trengte mer. Jeg ville skape noe."
Med det påfølgende albumet, 1988s Seventh Son Of A Seventh Sonhadde Dickinson langt større innflytelse, og var med på å skrive fire sanger. Han husker tilbake: "Da Steve sa at han hadde en idé til et konseptalbum, sa jeg: "Yeah!" Det var strålende. Vi var tilbake og fyrte løs på alle seks - kerpow!" Revitalisert spilte Dickinson deretter inn et soloalbum, Tattooed Millionairemed den tidligere Gillan-gitaristen Janick Gers, som senere skulle bli med i Iron Maiden i stedet for Adrian Smith. I 1990 fikk han også utgitt sin første roman: en komisk kappestrid, The Adventures Of Lord Iffy Boatracemen han benekter at han var i ferd med å miste interessen for Iron Maiden på det tidspunktet. Tvert imot hevder han at han var alene om å fornemme at bandets neste album, No Prayer For The Dyingvar sløvt utført. "Vi hadde det gøy da vi laget det albumet", sier han, "men jeg hadde en nagende følelse av at vi burde ta dette litt mer på alvor."
Ironisk nok var det minst seriøse sporet på det albumet Dickinsons egen Bring Your Daughter... To The Slaughtersom ga Maiden en nr. 1-hit i januar 1991. Oppfølgingsalbumet, Fear Of The Darktoppet også den britiske hitlisten i 1992. Men i en tid da grunge truet rockens gamle garde, og da Metallica omdefinerte metal med "The Black Album", følte Dickinson at Maiden hadde mistet sitt særpreg. "Jeg tenkte at vi burde være litt farligere", sier han.
Dickinson fant et utløp for frustrasjonene sine ved å lage sitt andre soloalbum. "Det handlet om at jeg trengte en utfordring. Men da jeg prøvde å lage det albumet, var jeg ikke helt sikker på hva jeg ville gjøre." Han sto ved et veiskille. "Jeg var ikke fornøyd med tanken på å være et tannhjul i et vellykket, velsmurt maskineri. Livet mitt var som Groundhog Day, om enn gullbelagt Groundhog Day. Og jeg innså at den eneste måten jeg kunne finne ut om jeg var god eller ikke, var ved å gå utenfor komfortsonen min. Og den eneste måten jeg kunne gjøre det på, var ved å forlate bandet."
Tvokalisten forlot Iron Maiden 28. august 1993, på slutten av en europaturné. Rod Smallwood, med typisk bravado, gir nå Dickinsons avgang en positiv vinkling. "Da han fortalte meg det, argumenterte jeg ikke så mye. Det var bra for oss. Det fokuserte ting på nytt. Metal var på vei mot en ny nedtur med grungens inntog, og alle hårbandene på MTV hadde gitt ekte metal et dårlig rykte." Steve Harris husker det annerledes. "Det var en skikkelig nedtur da Bruce sluttet. Men da var holdningen: 'Pokker heller - vi får ta oss sammen og fortsette med det'. Det er alt du kan gjøre."
Dickinsons erstatter var Blaze Bayley, som tidligere spilte i det britiske metalbandet Wolfsbane. For Bayley var det en gudegave å bli med i Iron Maiden: Han var blakk, og Wolfsbane hadde slitt etter å ha blitt droppet av Rick Rubins Def American-label. Men Bayley var egentlig aldri skapt for et storband som Maiden. Bayley var en flott frontfigur og en svært sympatisk personlighet, men han hadde ikke spekteret som skulle til for å synge det klassiske Maiden-materialet. Og de to albumene han spilte inn med bandet - The X Factor i 1995, og Virtual XI i 1998 - er de svakeste i Maiden-katalogen.
I Dickinsons fravær gjennomgikk Iron Maiden en lang, mager periode. Smallwood innrømmer det: "Folk lette andre steder. Nirvana og Pearl Jam var inne. Vi bare fortsatte med jobben." Harris hevder: "Vi gjorde det likevel veldig bra, fantastisk bra under omstendighetene." Men dette er egentlig stoltheten hans som taler. Med Blaze Bayley gikk Iron Maiden inn i en bratt nedgangsperiode.
Sanctuary Group blomstret derimot. Taylors "360-graders"-modell hadde fanget storbyens fantasi, noe som førte til at hele gruppen ble børsnotert på London Stock Exchange i 1998. Etter salget eide Taylor og Smallwood 20 prosent hver av selskapet. Taylor ble utnevnt til styreformann og administrerende direktør i forhold til City, og Smallwood var sjef for musikkmanagement.
Men Iron Maiden forble Smallwoods prioritet, og i slutten av 1998, da bandets karriere stagnerte, stilte han et ultimatum til Steve Harris. "Til syvende og sist var ikke Blaze det som trengtes for Iron Maiden", sier Smallwood. "Hvis du bygger en legende som Maiden, må du sørge for at den forblir en legende. Det er min jobb som manager å sørge for at alt er best mulig på alle mulige måter. Og til slutt aksepterte Steve det."
Smallwood og Harris husker diskusjonen ulikt. Ifølge Smallwood var Harris først motvillig til ideen om å få Dickinson tilbake i bandet. "Steve er en veldig sterk personlighet, og han tar ting personlig", sier Smallwood. "Han trengte tid til å tenke over det."
Dickinson hadde tross alt forlatt Iron Maiden, og de andre bandmedlemmene følte seg forrådt. Nicko McBrain, trommeslageren som erstattet Clive Burr i Maiden i 1983, bemerket om Dickinsons avgang: "Han sa: 'Faen ta deg, jeg stikker'. Hvis ikke det er å drite på deg, hva faen er det da?" Men etter fem lange, harde år med Blaze Bayley, gjensto den enkle sannheten: Iron Maiden trengte Bruce Dickinson. Og han trengte Iron Maiden.
Siden 1994, da han ga ut Balls To Picassoalbumet han hadde påbegynt mens han fortsatt var med i Iron Maiden, hadde Dickinsons solokarriere vært produktiv, men uspektakulær. "Jeg hadde det man kan kalle en global hjemmeindustri", sier han. "Jeg hadde solgt noen hundre tusen album. Jeg kunne ha fortsatt og levd av det. Men da jeg begynte å få røyksignaler fra Maiden-leiren, sa gitaristen min Roy Z: 'Verden trenger deg tilbake i Iron Maiden' Og jeg sa: "Herregud, Z, du har rett!"
Blaze Bayley ble innkalt til Smallwoods kontor. Han husker tilbake: "Jeg fikk beskjed om at det ikke lenger var behov for mine tjenester." Bayley er fortsatt diplomatisk. "Jeg har ingen dårlige følelser for det. Jeg likte Iron Maiden før jeg var med i bandet, og jeg liker dem fortsatt nå."
FOR AT BRUCE Dickinson skulle bli med i Iron Maiden igjen i 1998, måtte Steve Harris overbevises om at han og sangeren kunne forsone seg. Smallwood sier: "Du kan ikke overbevise Steve om noe han er misfornøyd med."
Smallwood ledet et møte hjemme hos seg selv i Brighton, der Harris, Murray, Gers, McBrain og Dickinson deltok. Sistnevnte forteller: "Steve var veldig defensiv til å begynne med. "Hvorfor gjør du dette?" Jeg sa: "Fordi vi kan lage et jævlig bra comeback-album som slår benene vekk under folk, og jeg vet at vi kan gjøre det." Harris var forsiktig. "Jeg ville ikke at han skulle komme tilbake og bare gjøre som han pleier", sier han. "Men magefølelsen min sa meg at det var det rette å gjøre." Talende nok legger han til "Bruce var virkelig uerstattelig." Smallwood sier: "Fornuften seiret."
Det var det korteste møtet i hele Iron Maidens karriere. Tre minutter totalt, og så bar det av gårde til den lokale puben, hvor der det ble avtalt at Adrian Smith også skulle bli med i bandet igjen i en ny besetning med tre gitarister. Maiden turnerte i 1999, for større publikum enn i de foregående fire årene, og i 2000 kom Brave New Worldsom solgte til gull i åtte land, og solgte langt bedre enn The X-Factor og Virtual XI. Iron Maidens karriere ble blåst i gang igjen.
Men et par år etter Dance Of Deaths dance Of Deaths utgivelse i 2003, fikk Sanctuary Group problemer. Matthew Knowles, faren til Beyoncé og manager for Destiny's Child/Beyoncéble utnevnt til direktør i Sanctuary Records etter oppkjøpet av managementselskapet hans. Men da albumene til Urban-artister som De La Soul og D-12 ble forsinket, gikk morselskapet på store tap. Ekspansjonen i USA var vanskelig og kostbar.
Rod: "De fleste delene av selskapet gjorde det ekstremt bra - agenturet og merchandising gikk bra, og managementgruppen hadde tilsyn med karrierene til noen av de største artistene på planeten på den tiden [Elton John, The Who, Beyonce, Guns N' Roses, Slipknot, Robert Plant, James Blunt], og Sanctuary Records UK via Rough Trade hadde signert nye artister som The Strokes, The Libertines og Arcade Fire. Oppkjøpet av Castle [og andre plateselskaper] ga oss en enorm katalog med klassisk rock og reggae. Problemet er at når man er et børsnotert selskap, må man utstede en profittadvarsel hvis man har en dårlig periode - noe vi hadde i USA, der salget gikk ned mot forventningene. Og når du først har fått et resultatvarsel, sier alle konkurrentene dine: "Du kan ikke inngå en avtale med dem, for du vet aldri om de kommer til å være her i morgen". Så det er vanskelig å inngå nye avtaler."
Taylor avviser at Sanctuary har ekspandert for mye. "Med et aksjeselskap må du ekspandere fordi byen forventer vekst. Og vi var uheldige - det var et dårlig tidspunkt i USA."
Bruce: "Det tragiske var at ideene de hadde, faktisk var 100 prosent riktige. Jeg hater å bruke denne forretningssjargongen, men deres 360-graders modell var helt riktig. Du kan ikke stole på platesalg lenger for å opprettholde et band. Så hvis du signerer et band, må du være i stand til å bruke alt du har til rådighet - inkludert live, merchandising, alt. Tanken med Sanctuary var at det skulle inneholde alt dette."
Underskudd og avskrivninger i 2005 førte til en større omstrukturering av Sanctuary Group. Ved utgangen av 2006 hadde Smallwood og Taylor forlatt selskapet, og begge mennene dannet deretter et nytt selskap, Phantom Music, med intensjon om kun å administrere Maiden. Rod sier: "Min prioritet før og under tiden Sanctuary var et børsnotert selskap, var alltid Maiden."
I2011 er Iron Maiden fortsatt et av verdens største rockeband. Bandet har nå solgt mer enn 80 millioner plater. Men platesalget er ikke lenger den viktigste inntektskilden - det er som turnerende band, med et enormt merchandisesortiment, at Iron Maiden fortsatt er lønnsomt. Som Rod Smallwood sier: "Med den enorme nedgangen i platesalget globalt, er det billettsalg og merchandise som utgjør hoveddelen av inntektene til de fleste band."
Begge partnerne er fortsatt like engasjerte som alltid. "Alt som kommer ut av Iron Maiden går på en eller annen måte over enten Andys eller mitt skrivebord", sier han. "Dette inkluderer de ulike rettssakene mot brudd på opphavsretten - dvs bootlegging. Andy har registrert bandets varemerker og opphavsrettigheter - spesielt logoen og Eddie - og til enhver tid har han nærmere 100 søksmål gående. Det er nulltoleranse, egentlig. Vi vil ikke ha folk som kødder med bandet og selger dårligere produkter til fansen vår."
Ifølge Smallwood er Iron Maidens fremtid uavklart utover turnéforpliktelser frem til slutten av 2011. Steve Harris sier at Maiden vil fortsette "så lenge det er mulig, så lenge vi fortsatt holder det gående". Han har alltid vært fast bestemt på at Iron Maiden skal avslutte karrieren på toppen, sier han.
Steve Harris og Bruce Dickinson har lært seg å leve med hverandre til det beste for alle. "Vi har fortsatt hatt en og annen krangel", sier Harris, "men folk vokser opp. Vi er blitt klokere." Og de siste Maiden-turneene har bekreftet dette. Etter en konsert i Sofia i Bulgaria i juni 2007 ble Harris og Dickinson sittende i en hotellbar i timevis sammen med denne skribenten og mimre beruset og lykkelig om 70-tallsrock, og særlig om et av favorittalbumene deres, Rainbow Rising. Som Harris sier nå: "Etter at Bruce har vært inn og ut av bandet, tror jeg han setter mer pris på det nå enn noen gang. Kanskje vi alle gjør det. Og så lenge vi føler det slik, fortsetter vi."
Harris fylte 55 år i mars 2011, og innrømmer: "Alderen er ikke på vår side. Jeg husker da jeg var 12 eller 13 år og tenkte at de som gikk på videregående med skjegg så veldig gamle ut. Og så tenker jeg for meg selv: Hva tenker 14-åringer om oss nå? De må synes vi ser ut som Gandalf! men det spiller ingen rolle - ikke med mindre du sitter på de ti første radene! Vi har hatt et fantastisk liv og en fantastisk karriere. Hvis det tok slutt i morgen, ville jeg dø med et smil om munnen."

"Steve ropte: 'Jeg vil ha ham vekk! Jeg kan ikke fordra ham! Rod sa: 'Han skal ikke gå. Venn deg til det.'"  Dickinson om sin første alvorlige uenighet med Harris

Ross Halfin

Steve Harris: "14-åringer må synes vi ser ut som Gandalf".

En ny dag, et nytt stadion

Fra frykt til her: "Vi krangler fortsatt, men vi er eldre og klokere".

"Du kan ikke stole på platesalg for å opprettholde et band lenger, du trenger billetter, merch, alt..."  Dickinson om hvordan Sanctuary oppfant "360˚-modellen

INSET: ROSS HALFIN

Da de feiret sitt 40-årsjubileum, Iron Maiden var i åpent humør da de satte seg ned med Classic Rock. På agendaen: Bruce Dickinsons kreftkamp, deres betydningsfulle nye album, The Book Of Soulsog hva fremtiden bringer - hvis det er en fremtid.

Ord: Paul Elliott Portretter: John McMurtrie

ngen hadde sett det komme. På slutten av 2014, bare noen uker før jul, skulle de seks medlemmene i Iron Maiden egentlig ha feiret. I Paris hadde de nettopp avsluttet innspillingen av et nytt album, The Book Of Souls. Konsensus i gruppen var at dette albumet ville bli et av de beste de noen gang hadde laget. Det skulle også bli det første for Maiden: et dobbelt studioalbum. Og som den store finalen hadde det det lengste og mest ambisiøse sporet bandet noensinne hadde spilt inn, et 18 minutter langt epos ved navn Empire Of The Cloudsskrevet av vokalist Bruce Dickinson.
Det var mens de mikset albumet i Paris at Steve Harris sa noe merkelig profetisk. Harris, grunnleggeren, bassisten og lederen av Iron Maiden, var sammen med gitaristen Adrian Smith. Det var bare de to i studioet. Harris snudde seg mot Smith og sa "Hvis dette var vårt siste album, ville det være et godt album å gå ut med."
Bare noen dager senere fikk Harris en telefon fra bandets manager Rod Smallwood. Han fikk vite at Dickinson hadde fått diagnosen kreft i hode og nakke. Først etter at den første følelsen av sjokk og vantro hadde lagt seg, husket Harris hva han hadde sagt i Paris. "Jeg var redd", sier han nå. "Jeg mener, herregud, det var selvsagt veldig skummelt for Bruce, men det hadde konsekvenser for oss alle. For det første måtte du tenke på hvordan Bruce hadde det. Men for resten av oss var det som om, vel, er dette slutten?"
Det er nøyaktig 40 år siden Steve Harris dannet Iron Maiden i East End i London, og i alle disse årene er det han og Dickinson som har vært de dominerende figurene i gruppen. Det er Harris' visjon som har definert bandet, og det er hans lederskap som har drevet dem frem til enorm suksess og holdt gruppen samlet gjennom gode og dårlige tider. På samme måte er det med Dickinson at bandet har nådd sine største høyder: i hans første periode, fra 1981 til 1993, og etter at han kom tilbake til bandet i 1999.
De to mennene har hatt sine kamper: Harris, arbeiderklassehelten med en stille autoritet, Dickinson, den frittalende tidligere skolegutten. Da bruddet kom i 1993, var det bittert, og i Dickinsons fravær slet bandet i de påfølgende årene med Blaze Bayley som vokalist. Men da begge parter bøyde seg for det uunngåelige i 1999 - Dickinson ble med i Iron Maiden igjen, sammen med Adrian Smith - førte det til et comeback som var forbløffende med tanke på omfanget av bandets fornyede popularitet, og hvor lenge det har fortsatt. Denne senkarrierens renessanse har rullet videre i 15 år, helt uanfektet, helt til Dickinson fikk sin diagnose.
Nyheten om hans tilstand ble først offentliggjort i mai, etter at han hadde blitt friskmeldt etter å ha gjennomgått cellegift- og strålebehandling. Den 25. august ble det bekreftet at han var helt frisk, og at Iron Maiden vil legge ut på en verdensturné i 2016, der sangeren, som er utdannet flyger, skal fly bandets chartrede Boeing 747, en rolle han første gang påtok seg i 2008 på Somewhere Back In Time-turneen. For Bruce Dickinson og Iron Maiden markerer det slutten på en periode der ingenting var sikkert.

"Da det skjedde med Bruce, begynte jeg å tenke: "Herregud, dette kan være det rette.""

steve harris

et er fire uker før Iron Maidens 2016-turné blir annonsert at Steve Harris snakker med Classic Rock. Det er en varm kveld i Bristol, og Harris er på Bierkeller, et av byens mange små utesteder. Her består underholdningen for det meste av tribute-acts eller oompah-band, og det dufter av gammelt øl gjennomsyrer stedet. "Hyggelig her, ikke sant?" sier han.
For bassisten er det et sted som vekker minner fra bandets tidlige turneer på slutten av 1970-tallet. Det som bringer ham hit i dag, er en turné med British Lion, hans andre band, som han driver når han har fri fra Maiden.
I løpet av de neste åtte dagene vil alle de seks medlemmene av Iron Maiden bli intervjuet hver for seg: Bruce Dickinson i London, de andre ringer fra sine hjem i Storbritannia, Florida og Hawaii. Harris velger et rolig sted å snakke, vekk fra støyen i Bierkeller. Turnebussen som British Lion reiser i, byr på en viss luksus i kontrast til arenaene de spiller på, en luksus Harris lett kan ta seg råd til. Til tross for at han er rockestjerne og mangemillionær, har han ingen fasader. Han er kledd i T-skjorte og shorts. East End-aksenten hans har ikke blitt mildere, og han snakker heller ikke rett frem.
Det er bare én merkbar forskjell mellom Steve Harris nå og i tidligere intervjuer. Til å være en mann som aldri har hatt lett for å snakke om sitt personlige liv og sine følelser, er Harris nå mer åpen og mindre reservert. Dette kommer, i hvert fall delvis, fra opplevelsene han har hatt det siste året: ikke bare frykten for at Bruce kanskje ikke ville klare seg, men også erkjennelsen av at bandets fremtid i stor grad var tatt ut av hans hender.
Kan du beskrive øyeblikket da du fikk beskjed om at Bruce hadde kreft?
Det var et sjokk. Det var et sjokk for ham, et sjokk for alle.
Du fryktet ikke bare for Bruce, men også for bandets fremtid. Trodde du at det kunne være slutten?
Vi innså at det kunne være det. Det var veldig deprimerende for alle.
Hvor snart tok du kontakt med Bruce?
Jeg lot ham være alene en stund. Jeg sendte ham et par sms-er og ønsket ham god bedring, men jeg ventet til han ville snakke med meg. Han kom raskt i gang med behandlingen, så jeg hadde ikke tenkt å ringe ham og spørre hvordan han hadde det. Jeg tenkte at han sannsynligvis ikke ville være i stand til å snakke uansett. Jeg sendte ham bare en tekstmelding der jeg skrev: "Ring meg når du er klar." Og til slutt gjorde han det.
Var det en vanskelig samtale?
Jeg ble overrasket, for stemmen hans hørtes ut som alltid. Han var ikke groggy. Men han fortalte meg at han hadde vært gjennom hele behandlingen. Det var vanskelig for ham å snakke om det.
Og nå, etter at Bruces behandling har vist seg å være vellykket, hva blir det neste?
Forhåpentligvis snakker jeg ikke i munnen på hverandre, men det største problemet nå er at slimhinnene hans er veldig inntørket. Etter det jeg har lest, tror jeg ikke de kommer tilbake hundre prosent. Men slik jeg kjenner Bruce, ville jeg ikke veddet mot det.
Når begynte han å synge igjen?
Sist jeg snakket med ham, sa han at han ikke hadde sunget, men jeg vet at han løy. Noen sa at han hadde sunget, og at det hørtes bra ut. Vi vil ikke at han skal løpe før han kan gå, og Bruce vil være veldig utålmodig etter å komme tilbake til der han var, men han er ikke dum. Det er derfor vi ikke turnerer i år. Han trenger tid til å komme seg.
Ville Iron Maiden ha satset på en ny turné selv om Bruce ikke hadde fått stemmen helt tilbake?
Det handler om hvorvidt fansen ville akseptert det, og det tror jeg de ville, fordi Bruce, selv med sytti prosent, fortsatt er bedre enn de fleste der ute uansett. Det er slik jeg ser på det.
Er det din eller hans avgjørelse?
Det er helt og holdent hans avgjørelse. Jeg kan ikke si at han må komme seg i form og dra på turné!
Ordre fra Führer Harris?
Det er nok det enkelte tror jeg kommer til å gjøre! [Men det er ikke min avgjørelse. Kanskje du kan stille ham det spørsmålet, for jeg har ikke snakket med ham på tre-fire uker, og det er lang tid når man er på rekonvalesens.
Du og Bruce har hatt et vanskelig forhold tidligere. På 80-tallet og begynnelsen av 90-tallet var det en intens rivalisering mellom dere.
Det var noen... debatter, la oss si det sånn. Etter at han kom tilbake, har det ikke vært noe jeg kan komme på. Han er mye mer avslappet nå for tiden, og det er jeg også. Jeg liker i hvert fall å tro det.
Alle forandrer seg over tid.
Det er noe man lærer. Jeg er ikke bare fred og kjærlighet nå, men man blir mer avslappet etter hvert som man blir eldre.
Har Bruces prøvelser brakt dere nærmere hverandre?
Det trengs ikke noe sånt for at vi skal komme hverandre nær. Forholdet vårt har vært flott i årevis. Men ja, jeg tror vi kommer til å være enda tettere etter dette.
Hvordan håndterte dere situasjonen da dere var i konflikt? Ignorerte du rett og slett problemet?
Stiv overleppe, ja. Du får det tøft i noen timer, og så blir du stille. Det har ikke skjedd på lenge. Men det er rart å være i et band. Man er sammen i lange perioder, og så ser man ikke hverandre på en evighet. Kanskje det er det som har holdt bandet sammen, fordi vi alle bor i forskjellige deler av verden.
Du har ledet Iron Maiden i 40 år nå. Husker du det nøyaktige øyeblikket da du innså: Dette er alt jeg noensinne har drømt om?
Jeg har følt det flere ganger. Den første var da vi solgte ut The Marquee i 1978. Da vi gjorde Running Free på Top Of The Popsdet var en stor ting for et metalband på den tiden. Det siste var da vi hadde vårt eget fly på Flight 666-turneen. Jeg sa: "Faen heller, det er som å være med i Led Zeppelin!" Men jeg mister aldri virkeligheten av syne.
Hva er den vanskeligste avgjørelsen du har måttet ta som bandleder?
Når noen må få beskjed om at de ikke er med i bandet lenger. Det er det vanskeligste. Spesielt når du liker folk - det gjør det enda vanskeligere.
Har du noen gang vurdert å bryte opp bandet?
Jeg gjorde det etter at Bruce dro første gang. Jeg surmulte i to timer, så tok jeg meg sammen og tenkte: "Nei, faen ta dette. Dette er en utfordring - jeg skal holde dette sammen." Men det var tøft, for på den tiden gikk jeg gjennom en skilsmisse, så jeg var allerede på et lavmål. Jeg tenkte at "Resten av gutta vil se til meg for å finne styrke nå, og jeg er ikke sikker på om jeg har det." Men jeg fant noe et eller annet sted.
Var det det laveste du har følt deg i hele ditt liv?
Alle har tøffe tider. Man må bare komme seg gjennom disse tingene. Jeg er ikke den eneste som har gått gjennom en skilsmisse. Bruce gjorde det, Nicko gjorde det. Og det Bruce nettopp har vært gjennom. Men det er det som gjør deg sterkere.
Mener du både som band og individuelt?
Ja, som band og individuelt? Vi har visst når vi skal gi folk plass, eller når vi skal hjelpe dem hvis de vil ha det. Noen mennesker vil snakke om ting, og noen vil ikke. Man må bare lære seg hvordan det er. Det er noe man lærer sammen.

Steve Harris og en rykende Eddie på rainbow.

DENNE SIDEN: ROSS HALFIN; INNFELT: GETTY

Harris og Dickinson, bor i Hammersmith, '83.

"Jeg vurderte å bryte opp bandet etter at Bruce dro første gang."

Steve Harris: Iron Maidens
drivkraft.

Dave Murray: Maidens alltid pålitelige gitarist.

Maiden med vokalist Paul Di'Anno (i midten).

"Noen ganger kan personligheter komme i veien. Det er sammenstøt i alle band."

dave murray

Hele ditt voksne liv har vært oppslukt av Iron Maiden. Kan du forestille deg et liv uten?
Egentlig ikke. Jeg har alltid likt å tenke at jeg kanskje ville klare å ta det med fatning, men da det skjedde med Bruce, begynte jeg å tenke: "Herregud, dette kan virkelig være slutten." Det var ikke en god følelse.
Du har alltid sagt at du vil at bandet skal gå ut på toppen. Er det noe dere har tenkt mye på, selv før den siste tidens hendelser?
Vi vet at vi ikke blir yngre, men før skremselen med Bruce tenkte vi at vi kunne fortsette litt lenger ennå. Så får du det sjokket, og det gir alle en omveltning. Jeg har sagt det før: Hver eneste spillejobb er hellig. Og fra nå av kommer det til å bli enda mer sånn. Du vet aldri hva som venter rundt hjørnet. Men sånn er livet.
Du må ha spilt dette ut i tankene dine: å gå av scenen på slutten av Iron Maidens siste konsert..
Hei, du skremmer meg! [Dra til helvete!
Vet du hva du ville gjort med livet ditt etter Maiden?
Jeg ville ikke gitt opp å spille. Jeg har British Lion å falle tilbake på. Jeg spiller for et par hundre mennesker hver kveld. Jeg kunne produsere andre band, eller skrive med andre folk. Men det faktum at det ikke blir noe Maiden lenger, jeg liker ikke lyden av det.
Hvis det viste seg at The Book Of Souls var Iron Maidens siste album, ville du kunne leve med det? Dette er litt merkelig. Det er ikke slik at vi nærmet oss dette albumet og tenkte at det var et problem med Bruce. Men da vi var ferdige, sa jeg faktisk til Adrian: "Hvis dette var det siste, ville det være et bra album å avslutte med."
Og så?
Jeg vil fortsatt gjerne gjøre en til. [Og det vil Bruce også.
In Iron Maidens lange historie er det bare to menn som har vært med på alle bandets album: Steve Harris, selvfølgelig, og Dave Murray. Gitaristen fikk ikke den beste starten med bandet. Kort tid etter at han ble med i Maiden i 1976, fikk han sparken etter en krangel med den opprinnelige vokalisten Dennis Wilcock. Men Murray ble gjeninnsatt noen måneder senere, og han har vært Steve Harris' betrodde løytnant siden den gang. Årsakene til dette er enkle. Murray er ikke bare en god gitarist, han har også en annen egenskap som er sjelden blant rockestjerner: en mild og rolig fremtoning, fullstendig blottet for ego.
Han kaller Classic Rock fra hjemmet sitt på øya Maui på Hawaii. Han er lavmælt, med en lett latter som punkterer mange av setningene hans, og denne lette tonen endrer seg bare når tankene hans går til Bruce Dickinson.
Å bo i et tropisk paradis og spille i et av verdens største band - du har klart deg bra til å være en arbeiderklassegutt fra East End å være.
Jeg har vært veldig heldig. Velsignet. Dette bandet har brakt så mange positive ting inn i livet mitt.
Det er et merkeår for Iron Maiden: bandets 40-årsjubileum.
Det føles ikke som førti år. Tiden flyr når du har det gøy. Og det er det som holder deg i gamet. Når du står på scenen, adrenalinet du får fra publikums reaksjon, det er en fantastisk følelse. Ingenting kan slå det. Og kreativiteten er der fortsatt. Det å gjøre et nytt album med noen års mellomrom gjør bandet relevant, og holder energien oppe.
Når du ser tilbake på disse årene, hva var de avgjørende øyeblikkene for bandet?
Det er så mange. Å være headliner for første gang på Hammersmith Odeon, det var et vakkert øyeblikk. Å spille på Earls Court - jeg husker at jeg så Zeppelin der i '75. I løpet av de førti årene har det vært mange gode øyeblikk.
Med tanke på at du fikk sparken fra Maiden i 1976, har du virkelig klart å holde ut lenge..
Sånne ting skjer. Jeg hadde en krangel med sangeren etter en konsert, og det hele ble blåst ut av proporsjoner. Jeg dro hjem til Steve og var ute. Men det ble gjort på den hyggeligste måten. Og etter noen måneder var jeg inne igjen.
Du har vært ved Steves side siden da. Hva er det som har fått forholdet til å fungere så lenge?
Godt spørsmål. Det er vel fordi jeg er en lagspiller. For meg selv handler det om å være en del av noe som er mye større enn meg, mye større enn noen av oss.
Du er også en veldig avslappet fyr. Er det noe Steve setter pris på?
Jeg har aldri hatt en krangel med Steve, aldri - eller med noen andre i bandet. Jeg liker ikke konfrontasjoner. Jeg styrer unna det. Jeg er bare ikke tilbøyelig til det.
Iron Maiden er Steves band, og du respekterer det. Er det poenget?
Ja, det er det. Alt kanaliseres gjennom Steve. Han er fokuset. Resten av oss, kollektivt, bidrar til det som skaper bandet. Men Steve har gitt bandet dets identitet med sine ideer og sin tilnærming til det å skrive, som er helt unik og original.
Hva tror du har holdt bandet sammen i så mange år?
Noen ganger kan personligheter komme i veien, men man må gå utover det. Det kommer til å bli sammenstøt i ethvert band. Men vi er intelligente nok til å finne en måte å jobbe harmonisk sammen på.
Det har ikke alltid vært tilfelle - i hvert fall ikke med Steve og Bruce.
Vel, du hører alt det der om at de krangler, men det kan ikke være slik hele tiden, ellers hadde vi ikke vært her nå. Og etter alt vi har vært gjennom, tror jeg dette er den sterkeste besetningen i Iron Maiden - og definitivt den siste. Det er nå det gjelder!
Og fremtiden, for dere alle, har blitt bestemt av Bruces bedring.
Vi er bare dypt lykkelige over at han har blitt helt frisk. Da jeg fikk beskjeden, ble jeg helt knust. Man bruker litt tid på å gråte. Vi visste at prognosen hans var utmerket, men det var noen øyeblikk da det ikke var sikkert. Bruce har det bra nå. Han er tilbake. Jeg er veldig glad. Men det får deg til å tenke. Du må nyte livet. Du kan ikke ta noe for gitt.
Tet lengste vennskapet i Iron Maiden er det mellom Dave Murray og Adrian Smith, et bånd som ble knyttet da de gikk på skole sammen i Øst-London på midten av 70-tallet. Det var Murray som anbefalte Smith som erstatning for Dennis Stratton i Iron Maiden i 1980. Han forlot bandet i 1990, utbrent etter et tiår med mye turnévirksomhet. Han kom tilbake til Maiden, sammen med Dickinson, i 1999.
Smith er det minst snakkesalige bandmedlemmet, og det vanskeligste å lese. Til tider kan han være ekstremt åpenhjertig når han diskuterer sitt liv og sin posisjon i Iron Maiden, før og nå. Det er imidlertid ett tema han ikke vil gå inn på: hans exit fra bandet i 1990. Årsakene til hans avgang kan delvis forklares med noen av anekdotene han forteller fra 80-tallet, historier om å henge med kjente hedonister som Robert Palmer. "Feste", sier han. "Det er den eneste måten jeg kan si det på."

EDDIE: ROSS HALFIN; LIVE: JOHN MCMURTRIE; GRUPPE: GETTY

Maidens maskot, Eddie the Head.

"Da vi snakket om at jeg skulle komme tilbake, tenkte jeg at jeg skulle gjøre en turné, og at det ville være det."

adrian smith

Det må føles rart å vite at du lagde albumet mens Bruce var alvorlig syk.
Da jeg fikk beskjeden om Bruce, var det forferdelig. Du tenker: "Han er for ung for dette." Bandet var sekundært. Jeg ville bare at han skulle bli bedre.
Trodde du at han ville klare seg?
Jeg tror den mentale holdningen er veldig viktig når det gjelder kreft. I løpet av de siste årene har vi mistet to personer fra crewet vårt - Steve Gadd og Andy Matthews - begge av kreft. Men med Bruce tvilte jeg aldri på at han ville klare seg. Jeg kunne ikke forestille meg at han skulle la denne tingen slå ham.
Du og Bruce forlot bandet på hvert sitt tidspunkt på begynnelsen av 90-tallet, og kom tilbake sammen i 1999. Holdt du kontakt med de andre gutta i de årene du var ute av bandet?
Litt, ja. Alle begynte å få barn, så vi så hverandre mest på barnefester og fordi det var en slags Maiden-koneklubb! [Ler] Familien min besøkte Dave på Hawaii. Da jeg dro, var det ingen vonde følelser.
Det må ha vært en vanskelig avgjørelse for deg å forlate Maiden. Hadde du noen søvnløse netter om det?
Ja, selvfølgelig. Det var sannsynligvis den beste avgjørelsen for meg og for bandet. Men jeg var ikke i en god sinnstilstand på den tiden.
Kan du utdype det?
Ærlig talt vil jeg helst ikke gå inn på det. Det jeg vil si er at avgjørelsen var gjensidig. Jeg tror de også hadde fått nok av meg.
Hva forandret seg, for deg og dem, da du kom inn i bandet igjen?
Jeg hadde vokst litt. Det høres kanskje rart ut, men etter å ha fått barn og gjort soloalbumene mine, følte jeg meg litt tryggere på meg selv.
Det høres rart ut at du skulle mangle selvtillit etter å ha skrevet noen viktige sanger for bandet.
Vel, jeg har aldri sett på meg selv som en virtuos, og gjør det fortsatt ikke. Da jeg først var med i Maiden, slet jeg med det. Jeg følte alltid at noen kom til å avsløre meg. Jeg er ingen gitarhelt - jeg er bare Aidy Smith fra Hackney! [Ler] Men etter at jeg kom tilbake, var den første sangen vi spilte inn en av mine, Wicker Man. Jeg følte meg så lykkelig. Og jeg følte meg annerledes etter å ha hatt en pause.
Trodde du da at du fortsatt ville være med i Iron Maiden femten år senere?
Sannsynligvis ikke. Faktisk, da vi først snakket om at jeg skulle komme tilbake, tenkte jeg at jeg kanskje bare skulle gjøre en turné, og at det ville være det. Steve sa: "Nei, jeg vil ha tre gitarister. Det vil funke." Og når Steve først har en idé, ombestemmer han seg ikke.
Så hva er nøkkelen til bandets lange levetid?
Vi er alle litt eldre, litt klokere. Du vet hva bandet handler om, og du vet hva som er best for bandet, så det er det du gjør. Vi kjenner hverandre så godt at det bare fungerer. Det har ikke alltid fungert for meg. Jeg var ute av bandet i ni år. Men nå setter jeg mer pris på det. Selvsagt er det egoer. Alle har et ego. Men vi har kommet oss gjennom alle opp- og nedturene, og her er vi - fortsatt en ganske sterk enhet.
Nicko McBrain er det eldste medlemmet i Iron Maiden. Trommeslageren, som nå er 63 år, ble med i bandet i 1982. "Jeg har vært med i Iron Maiden i mer enn halve livet mitt", ler han. "Det er en del av senen min."
Den rungende latteren er symbolsk for en personlighet som er større enn livet, noe som er vanlig blant rocketrommeslagere. På dette nivået er han, sammen med Bruce Dickinson, den største personligheten i Iron Maiden. Det er imidlertid en kompleksitet ved McBrain. I 1999 konverterte han til kristendommen etter en opplevelse han beskrev som "et kall". Han omtaler troen sin som en privatsak, og ser ingen konflikt mellom denne og livet som rockestjerne. Han forteller at han sluttet å røyke dop - "wonga", som han kaller det - i 1986. Men det er først nå han seriøst vurderer å slutte med alkohol, etter hvert som turnélivet blir hardere med alderen.
Han ringer fra hjemmet sitt i Florida, i nærheten av Fort Lauderdale, der han har bodd i mer enn 20 år sammen med sin andre kone, Rebecca. Hans staute arbeiderklassedialekt fra London er uforandret etter alle disse årene i USA.
Vi vet alle hva som er de to vanskeligste jobbene i et rockeband - Bruces og din. Hvordan holder du ut for tiden?
Jeg må være ærlig og si at jo eldre jeg blir, jo vanskeligere blir det å gjøre dette. Det er en av grunnene til at jeg ikke har drukket på tre måneder.
Og hva så?
Jeg føler meg jævlig gammel! [Ler] Da jeg drakk, følte jeg det i hvert fall ikke, bortsett fra bakrusen.
Seriøst?
Jeg føler meg faktisk bra. Men jeg måtte begynne å ta litt mer vare på kroppen min. Jeg har begynt å få litt leddgikt i hendene. Det kommer en tøff turné neste år, og jeg må være i form. Jeg har hentet mye inspirasjon fra måten Bruce har kjempet seg tilbake til helsen på. Han er en sterk mann, Bruce.
Men allikevel..
Jeg ville løyet hvis jeg sa at jeg ikke fryktet det verste da de nevnte C-ordet. Det var en veldig tung tid. For familien hans må det ha vært uutholdelig. Men jeg følte i mitt hjerte at han var en så sterk fyr, ikke bare fysisk, men også mentalt.
Som praktiserende kristen, ba du for Bruce?
Jeg ba for ham hver dag. Jeg tror på Herren, og mine bønner ble besvart, i likhet med bønnene til alle andre.
Tror du de andre i bandet også ba noen bønner for ham?
Jeg er sikker på at de gjorde det. Bruce fortalte meg også at han sang Heaven Can Wait i dusjen, noe som er klassisk Bruce-humor.
Da Bruce gikk gjennom dette, revurderte du ditt eget liv?
Vi er dødelige, og du stiller spørsmål ved din egen dødelighet når noe slikt skjer. Men han er over kneika nå. Jeg har forstått at Bruce flyr litt igjen nå, så han må ha det bra.
Hvem i bandet står du nærmest?
Jeg vil si Steve. Han er min fortrolige. Hvis jeg har ting jeg trenger å snakke om, er det Steve jeg henvender meg til.
Jeg hater å svikte hans tillit, men Steve sier at du er den største klageren i bandet..
Ha ha ha ha. Din jævel! Men Steve har vel rett. Det er jeg som stønner og stønner og går av skaftet. Samtidig har jeg alltid vært komikeren i bandet, livet og sjelen. Men når jeg har en dårlig dag, ja, da er det jeg som stønner.
Steve og Bruce har hatt sine uenigheter tidligere. Hva forandret seg?
Det er som når to mennesker forelsker seg, gifter seg, går fra hverandre, og ender opp med å gifte seg igjen. Det er et kjærlighetsforhold, og sexen er musikken. Det er ikke en homsegreie, ikke misforstå meg. Det er en merkelig analogi! [Ler] Men det er det jeg føler.
Når du ikke jobber med Maiden, hva gjør du med livet ditt?
Jeg går ut og knuller en golfball. Og jeg har et annet band, The McBrainiacs. Morsomt nok er det et Iron Maiden-tributeband. Vi spiller litt AC/DC, Purple, Hendrix, men først og fremst er det Maiden-låter.
Tenker du mye på livet etter Maiden?
Jeg har tenkt på det, det skal jeg innrømme. Men jeg kan ikke se for meg at vi legger opp med det første. La oss få en ting på det rene: Vi ville aldri bli en parodi på oss selv. Men det er min jobb å drive Maiden, og en dag kommer jeg ikke til å være i stand til å gjøre det lenger.
Så, realistisk sett, hvor lang tid har du igjen?
Ideelt sett... ti år? Nei, det ser jeg ikke for meg. Forestill deg at jeg prøver å spille Run To The Hills når jeg er 73 år gammel! Så jeg vet ikke. Men jeg planlegger å gi meg med verdighet.
Janick Gers er det eneste medlemmet i Iron Maiden som ikke var med under bandets storhetstid på 1980-tallet. Likevel har gitaristen vært fast inventar de siste 25 årene, etter at han kom med i 1990 som erstatning for Adrian Smith. Gers er født i Hartlepool, men har nå bosatt seg i nærheten, i Yarm, en liten by i nærheten av Stockton-on-Tees. Han er alene hjemme når han ringer. Kona og de to tenåringsbarna er på ferie uten ham, på den greske øya Kos. "Jeg nyter litt fred og ro", sier han. "Jeg har alltid trivdes best i mitt eget selskap."
Gers var medlem av White Spirit, Maidens samtidige i NWOBHM-epoken, før han ble med i eks-Deep Purple-sangeren Ian Gillans soloband Gillan. Med Iron Maiden har han hatt en suksess som langt overgår alt han tidligere hadde opplevd, men han er fortsatt en mann av enkle gleder. "Jeg liker de fine tingene i livet", sier han. "Men det skal ikke mye til for å gjøre meg lykkelig."
Steve bor på Bahamas, Dave på Hawaii, og du bor på et et lite sted i Nordøst-England..
Der nordavinden blåser kaldt! [Men jeg liker meg her. Det er en halvtime fra der jeg ble født. Folk er herlige. Jeg går ut og tar en drink de fleste kveldene og vandrer hjem alene. Jeg er i min egen lille boble her.

Adrian Smith: en viktig del av "en ganske sterk enhet".

"Jeg ba hver dag for Bruce. Jeg tror på Herren, og bønnene mine ble besvart."

nicko mcbrain

Nicko McBrain: Iron Maidens liv og sjel.

"Jeg glemmer at jeg er med i et band helt til noen ber om en autograf klokken halv ett om natten på puben."

janick gers

Er det å bo i Yarm den perfekte motgift mot livet i et berømt rockeband?
Ja. Jeg glemmer at jeg er med i et band helt til noen ber om et bilde klokken halv ett om natten når jeg er på puben og nesen min er knallrød. Jeg er komfortabel i mitt eget selskap, og jeg liker å være på et sted der ingen kjenner meg.
Når bandet ikke jobber, omgås du de andre i bandet?
Når jeg er i London treffer jeg Bruce, men han har en annen vennegjeng som snakker om fly, noe jeg ikke orker i mer enn noen få minutter. Vi bor alle på forskjellige steder, så vi har ikke så mange muligheter til å møtes. Men de vet hvor de kan finne meg - på puben rundt hjørnet.
Er det visse kvaliteter som kreves for å være medlem av Iron Maiden, utover det å være musiker? En viss grad av ydmykhet, kanskje? En følelse av din plass i gruppen?
Det er akkurat det. Du må være jordnær. Vi har alle våre idiosynkrasier, men vi ser ut til å passe sammen. Det må være noe å gi og ta mellom oss. The Who, det var en negativ atmosfære i det bandet. Jagger og Richards hadde den negative/positive energien. Det er en del av mekanikken i et band. Men vi kommer utrolig godt overens.
Det har ikke alltid vært slik.
Nei. Da Bruce dro, ble alle såret. Vi følte alle at vi hadde blitt forlatt. Det var en veldig vanskelig tid. Men vi fortsatte med Blaze, og det gikk bra.
Hadde du noen reservasjoner mot at Bruce og Adrian skulle komme tilbake til bandet?
Man må bygge broer. Jeg er en stor fan av [den japanske regissøren Akira] Kurosawas filmer: Han viser deg fem forskjellige perspektiver av den samme tingen. Og det må du forstå når du er i et band. Etter at Bruce og Adrian kom tilbake, kunne vi ikke ha vært lykkeligere.
Du står Bruce nær. Hvordan taklet du nyheten om at han hadde kreft?
Jeg hadde vært på sykehuset den uken sammen med svogeren min, som også hadde fått kreft. Så beskjeden om Bruce slår deg i bakken.
Fikk du en følelse av din egen dødelighet?
Ja, selvfølgelig. For ikke lenge siden mistet jeg begge foreldrene mine da jeg var på turné. Sånne ting får deg til å føle veldig dypt.

(1980)
Steve Harris: "Alt er der - kraftfulle sanger, masse attitude, og som sanger hadde Paul [Di'Anno] virkelig karisma. Men alle vet at jeg ikke var fornøyd med produksjonen. Det albumet hadde ikke nok av ilden og sinnet som vi hadde i spillet vårt. Vi pleide å le av produsenten [Will Malone] som satt der med føttene på skrivebordet, røykte en stor sigar og leste Country Life - for han gjorde ikke en dritt annet. Så til slutt ignorerte vi ham bare. Det var fortsatt et bra album, det hørtes bare ikke like voldsomt ut som vi gjorde når vi spilte live."
(1981)
Dave Murray: "På det første albumet spilte vi raskt, nesten som punkrock, men med mer melodi. Martin [Birch] sin produksjon på Killers ga oss mer finpuss, uten at vi mistet vår kant. Tittelsporet på det albumet er fortsatt en av favorittene mine. Den har en så ren og rå energi, og vi fortsatte å spille den live i årevis. Dette var det siste albumet vi laget med Paul. Da Bruce kom inn, var det et enda større vendepunkt for bandet. Men jeg synes Paul hørtes fantastisk ut på Killers. Hele albumet er veldig kraftfullt og atmosfærisk. Og det var egentlig Martin Birch som fikk det ut av oss."
(1982)
Bruce Dickinson: "Jeg visste at jeg hadde blitt med i et flott band. Jeg visste også at jeg kunne gjøre det enda bedre. Jeg hadde en visjon for The Number Of The Beast: min stemme limt på Maiden er lik noe mye større. Vi gjorde det raskt - fire eller fem uker. Vi var i studio til fem eller seks om morgenen. Den eneste feilen vi gjorde var å sette Gangland på albumet i stedet for Total Eclipse. Vi valgte Gangland fordi det var det første vi spilte inn ordentlig sammen. Men resten av albumet var fantastisk. Hallowed Be Thy Name var en forløper til Rime Of The Ancient Mariner. Den sangen, og hele albumet, tok Maiden til et helt annet nivå.
(1983)
Nicko McBrain: "Det var min første plate med Maiden, så den er veldig spesiell for meg. Første gang jeg så dem spille live var i 1979, og jeg visste at de hadde det. Clive [Burr] var en fantastisk trommeslager. Jeg var absolutt ikke ute etter jobben hans, men jeg tenkte for meg selv: "Jeg kunne vært med i det bandet" Og til slutt var det vel meningen at det skulle bli slik. For meg var det å lage Piece Of Mind var et eneste stort eventyr. Vi spilte inn i Karibia, og jeg hadde aldri vært der før. Og vi hadde selvfølgelig alle disse episke sporene - The Trooper, Revelation, Flight Of Icarus og best av alt for meg, Where Eagles Dare. Introen i den låten - det trommeriffet - er helt der oppe med Phil Collins og Neil Peart. Det er fortsatt en av mine favorittlåter med Maiden."
(1984)
Adrian Smith: "Vi spilte inn albumet i Compass Point Studios i Nassau. Og på den tiden ble noen av oss lett distrahert. En kveld var jeg sammen med Martin Birch og festet til klokken tre om natten. Neste dag kom jeg til studioet, veldig fyllesyk, og der var Martin, fortsatt våken fra kvelden før, og ved siden av ham satt Robert Palmer, som bodde vegg i vegg med studioet. Jeg måtte gjøre soloen min for låten Powerslave og jeg var skjelven, men jeg sa bare: "Faen heller Jeg dro av en solo, og Robert Palmer sa: "Det er faen meg bra!"
(1985)
Bruce Dickinson: "Det var et ekte statement, en live-dobbeltgjenger, som de vi alle elsket da vi vokste opp. Mitt favoritt livealbum er Deep Purples Made In Japan. Men jeg husker at jeg leste Ian Gillan si: 'Jeg syntes det var noe dritt, jeg hørtes elendig ut på det' Og jeg bare: "Nei, nei, nei - du tar feil! Det morsomme er at jeg er den samme med Live After Death. Når Maiden-fans forteller meg at det er vårt beste livealbum, sier jeg: "Å, det vet jeg ikke noe om Men nylig lyttet jeg til Live After Death og det hørtes ganske bra ut. Og 'Scream for me, Long Beach!' har blitt en del av Maiden-folkloren."
(1986)
Adrian Smith: "Vi gikk for en ny type lyd på Somewhere In Timeved å bruke gitarsynther, og to av låtene mine på det albumet ble veldig bra, Stranger In A Strange Land og Wasted Years. Da vi mikset i New York, satt jeg på hotellrommet mitt og hørte på låtene sammen med Martin Birch, og det banket på døren. Jeg åpnet, og der sto Tom Jones. Han sa: "Jeg hørte musikken, gutter. Har dere noe imot at jeg kommer inn?" Han lyttet til albumet, og mens vi snakket sammen, innså jeg at det vi gjør er ganske likt: å lage plater og gjøre konserter. Bortsett fra at med Maiden er det litt høyere."
(1988)
Steve Harris: "Det var en ny utfordring for oss å lage et konseptalbum. Jeg har alltid elsket prog - Yes, Genesis, ELP - og tittelsporet på dette albumet var en mektig låt med et prog-element. Ikke alle likte albumet på den tiden. Bruce sa til og med til meg at Queensrÿche hadde laget et bedre konseptalbum enn vårt, med Operation: Mindcrime. Jeg sa: "Det er et veldig bra album, men vårt er et jævla bra album! Ikke lenge etter det gjorde Bruce et soloalbum. Han slet med seg selv. Vi skjønte ikke hvor mye før senere."
(1990)
Janick Gers: "Jeg hadde gjort Bruces soloalbum og turné, og vi hadde ikke spilt noen Maiden-låter live, men så ba Bruce meg om å lære meg fire Maiden-låter og dra ned til Steve. Det var da de fortalte meg at Adrian hadde sluttet. Den første låten vi jammet på var The Trooperog det hørtes så tight ut, så kraftfullt, at de bare sa: "Du er med Jeg sa til meg selv: "Jeg kommer til å holde ut i to uker her. Når de blir kjent med meg, kommer de ikke til å like meg! Men det var fantastisk. Turneen var et back-to-basics-show, noe som var kult. Noen savnet plastpyramidene, men jeg kan ta dem eller la være!"
(1992)
Dave Murray: "Det var et veldig annerledes album for Maiden. Mye av musikken var mer klassisk rock, med mange taktskifter. Jeg kan fortsatt huske øyeblikket da vi spilte inn sangen Fear Of The Dark. Vi visste med en gang at det kom til å bli en av de beste live-låtene. Alt ved den - kraften, melodiene, teksten, tempoet i sangen og måten den endrer seg på - den oppsummerer virkelig hva Maiden handler om. Måten fansen synger den på når vi spiller live, den har virkelig blitt en hymne for oss."
THE X FACTOR
(1995)
Janick Gers: "Da Bruce sluttet, kunne jeg ikke tro det. Det føltes som om vi hadde blitt overlatt til oss selv, og vi måtte bestemme oss for hva vi skulle gjøre: Skulle vi slutte eller fortsette? Vi lyttet til så mange kassetter med sangere. Men med Blaze [Bayley] følte vi bare at han hadde den rette innstillingen, og at han hadde en virkelig rå stemme. Så snart vi fikk ham til å øve med bandet, føltes det bra, og helt fra starten av skrev vi noen flotte ting. Sign Of The Cross var en mektig låt, veldig mørk og stemningsfull. Og jeg syntes Blaze virkelig kom til sin rett med Man On The Edge. Det var viktig å vise folk at vi kunne gjøre det uten Bruce."
(1998)
Nicko McBrain: "Blaze gjorde en flott jobb på Virtual XI. Steve skrev noen virkelig flotte ting for Virtual XI - spor som Futureal, The Clansman, Engelen og gambleren. Det er et album vi alle er veldig stolte av. Men det viste seg at det var det siste med Blaze. Vi visste at Bruce ønsket å komme tilbake, og det var selvsagt et spørsmålstegn: "Ville det skje igjen? Han har jo dreit på oss én gang ...' Det var et hinder å komme over, men da vi først hadde gjort det, ved å snakke med hverandre, var det som et nytt band."
(2000)
Adrian Smith: "For Bruce og meg selv føltes det som å komme hjem. Kanskje ble dette albumet sett på som et comeback i omverdenen, men ikke for de andre som hadde vært med i bandet i all den tiden mens vi var borte. 90-tallet var kanskje litt av et lavmål for Maiden på grunn av Nirvanas fremvekst og hele grunge-greia, men Maiden var fortsatt der ute med Blaze og spilte på store arenaer i Sør-Amerika. Så hvis noen vil kalle Brave New World et comeback, så er det greit, men jeg tror et bedre ord er 'revitalisering'."
(2003)
Janick Gers: "Jeg elsket følelsen av dette albumet. Alt ved det føltes stort. Og sangen Dance Of Death er en av dem jeg er veldig stolt av. Den var basert på Ingmar Bergman-filmen, Det syvende segl. Jeg seg så den da jeg var liten og elsket den. Den handler om noen som leter etter håp i en verden som er ødelagt. Og på slutten av filmen er det en dødsdans. Det morsomme er at jeg var på T-banen ikke lenge etter at vi hadde skrevet den, og jeg så en diger plakat av Det syvende segl. For et merkelig sammentreff."
(2006)
Bruce Dickinson: "Det er mye bra på dette albumet. Mange merkelige tidssignaturer. Det var et veldig modig trekk for oss på den turneen - å spille albumet fra ende til annen: 'Vi kommer til å spille hele det jævla albumet for de som er opptatt av her og nå, de som er interessert i at bandet skal gå videre Du må fortsette å lage ny musikk, og god ny musikk, for uten den er du bare verdens største karaokeband."
(2010)
Steve Harris: "Bruce hadde det litt moro med tittelen, og spøkte som om det var vårt siste album. Vi visste alle at det ikke var det, at vi ville gjøre minst ett til. Tittelen var egentlig bare science fiction-greia mi som kom i spill. Jeg er fascinert av alle konspirasjonsteoriene om utenomjordisk liv. Jeg vet ikke om jeg tror på det, men jeg vil ikke utelukke det. Det er en pubdebatt der. Men den tittelen ga oss et flott konsept for kunstverket. Og det er absolutt en ganske progga følelse i noen av de lengre sporene på albumet."
(2015)
Steve Harris: "Vi visste at dette, mer enn noe annet album, kom til å bli langt. Det ser ikke ut til at vi skriver korte låter lenger. Jeg vet ikke hvorfor. Tittelsporet er en stor låt. Og så tok Bruce med Empire Of The Clouds. Det var først da vi begynte å spille den inn at vi innså: "Herregud, dette er latterlig langt! For meg er det nesten som et West End-stykke. Jeg har sagt til Bruce at jeg synes det er et mesterverk. Han trodde kanskje at jeg drev gjøn med ham, men jeg skulle ønske at jeg hadde skrevet den, og jeg kan ikke gi noen et bedre kompliment."

Bruce Dickinson: i kampform.

LIVE: GETTY; BRUCE: JOHN MCMURTRIE

Dickinson på 1982-utgivelsen Number Of The Beast turné.

Har du feiret med Bruce etter at han ble friskmeldt?
Vi var nylig ute og drakk, og han var i fin form. Han fortalte kona mi hvor mye han hadde gått ned i vekt, og hun sa: "Det er ikke riktig måte å gjøre det på, Bruce!" Det beroliget meg. Og han surret. Det var den gamle Bruce.
Så hva blir det neste?
Bandet kan ikke fortsette for alltid. Det visste vi før Bruce ble syk. Vi har snakket om det. Men bandet er fortsatt vitalt, og vokser fortsatt. Det nye albumet beviser det. Jeg vet ikke hvor lenge vi kan holde det gående. Jeg elsker det fortsatt, det gjør vi alle. Men hvis det noen gang skulle komme et øyeblikk hvor vi mistet den energien, det ønsket om å fortsette å pushe fremover, vil jeg tro at vi alle ville være mann nok til å si at vi stopper.
Ien solfylt morgen når Bruce Dickinson møter Classic Rock på en privat klubb på Chiswick High Road. Han har bodd i denne delen av Vest-London siden 1981, sammen med familien sin.
Dickinson er kledd i svart T-skjorte, baggy treningsshorts og joggesko, og denne morgenen har han ankommet på sykkel. Han sykler de fleste dager, hver gang litt lenger. Han er merkbart tynnere etter å ha gått ned i vekt i løpet av cellegift- og strålebehandlingene. Ansiktet er litt blekt og trett. Ellers er utseendet uforandret, og i samtaler er han sitt vanlige, sprudlende jeg.
Dickinson har alltid vært en typisk mann med en kostbar privat utdannelse, og han har alltid vært en høyt presterende person, ikke bare som sanger i et berømt rockeband, men også i sine andre interesser. I fekting konkurrerte han for Storbritannia. Som forfatter skrev han to satiriske romaner. Han jobbet som pilot på kommersielle flyvninger for det nå nedlagte flyselskapet Astraeus, og han er i ferd med å starte sitt eget flyselskap. Boeing 757-flyet han fløy under Maidens Somewhere Back In Time-turné, har blitt oppgradert til et større og kraftigere 747-fly til neste års turné.
Med sine 57 år er Dickinson det yngste medlemmet i Iron Maiden. Det er en av grunnene, sier han, til at han aldri hadde forventet at det var han som skulle ende opp med å stirre døden i hvitøyet..
Hvordan oppdaget du at du hadde kreft?
Vi var i Paris, midt i innspillingen av albumet, og... det var noe som ikke stemte. Jeg visste det, og jeg kunne fjeg kjente det på meg. Jeg hadde vondt i ørene. Jeg tenkte: "Det er november, kanskje det er en forkjølelse." Men jeg hadde også en klump på halsen. Så jeg gikk på Dr. Wikipedia og stilte diagnosen. Det viste seg at jeg etter all sannsynlighet hadde humant papillomavirus, en svulst på tungen. Enkelt forklart er det livmorhalskreft i gumpen. Hvis en kvinne får livmorhalskreft, er det plateepitelkarsinom. Dette er plateepitelkarsinom på tungen.
Så hva skjedde?
Jeg ignorerte det. Jeg tenkte..: "Internett-hypokonder. Ikke vær dum." Jeg gikk ikke til legen.
Hvorfor ikke?
Fordi jeg tenkte: "Hvis jeg har rett, vil jeg ikke vite det. Ikke nå. Jeg vil vite det når jeg er ferdig med albumet. Da skal jeg ta meg av det."
De fleste i en slik situasjon ville skyndt seg til legen for å forsikre seg om at de ville blitt behandlet umiddelbart hvis det var kreft.
Jeg vet det. Men jeg ville fullføre albumet.
Fortalte du det til noen? Kona di?
Nei. Jeg nevnte det i forbifarten, kulen på halsen. Hun sa: "Det kan være kjertelfeber."
Hvor overbevist var du om at selvdiagnosen din var riktig?
Fifty-fifty. Innerst inne visste jeg at det var noe galt.
Hvor raskt oppsøkte du kvalifisert legehjelp?
Seks uker senere. Vi var i ferd med å avslutte albumet, og jeg oppsøkte en lege. Han kjente på halsen min. Så gikk han rett på ballene. Jeg tenkte: "Enten er han veldig vennlig eller veldig grundig." Han sa: "Du trenger en hode- og halsskanning og en biopsi av den kulen." Noen dager senere oppsøkte jeg legen min i London.
Og selvdiagnosen din viste seg å være riktig?
Ja, absolutt. Jeg lurte på hvordan de forteller deg det. Er det over en kopp te og kjeks? Men onkologen sa bare: "Vel, jeg har et brev her som sier at du har hode- og halskreft." Så det er sånn de gjør det: rett mellom øynene. Det setter jeg pris på. Jeg fikk beskjed om at jeg hadde en svulst på størrelse med en golfball på tungen, og en annen i en lymfeknute. Men onkologen sa også "Du er en utmerket kandidat for en fullstendig helbredelse." Han sa: "Jeg skal bli kvitt denne for deg, og den vil ikke komme tilbake."
Trodde du på det, eller fryktet du det verste?
Jeg tenkte at jeg sannsynligvis ville bli frisk, etter alt å dømme. Jeg hadde lest ganske mye om medisinsk forskning på internett. Jeg hadde ikke noe bedre å gjøre. Jeg hadde sett på oddsene mine. Med min alder og min profil var det åtti prosent i min favør.
Det er de resterende tjue prosentene som ville satt en støkk i de fleste.
Jeg så ikke poenget med å være redd. Du kjenner meg - jeg er ganske spretten uansett.
Men allikevel..
Jeg gikk gjennom et par dager med "stakkars meg" og "hvorfor meg?" Men en kamerat av meg hadde et bedre spørsmål: ikke "hvorfor meg?", men "hvorfor ikke meg?" Dette var ikke universet som hevnet seg på meg. Det er bare tilfeldigheter. Det må skje med noen, og det har skjedd med meg. Så fortsett med det. Hvis utfallet blir dårlig, er det ikke fordi du ikke har prøvd.
Hvordan var sinnstilstanden din i dagene som fulgte?
I tre dager etter at jeg fikk diagnosen, så jeg bare kirkegårder og sykehus. Og når jeg satt hjemme og så på TV på dagtid, var det alle disse reklamene - "Kreft. Sammen kan vi bekjempe den" - og reklamer for livsforsikringer. Men etter de tre dagene tenkte jeg: "Slutt med det. Begynn å legge merke til kvinnebein og puber igjen. Gå tilbake til normaliteten."
Var det noe annet du kunne gjøre?
Jeg begynte å ta sopptilskudd. Jeg spurte onkologen om det var greit. Han sa: "Det er greit - så lenge du ikke tar noen tungmetaller." Og jeg sa: "Jaså?" Han mente jern eller noe sånt.
Det høres ut som en replikk fra en dårlig sitcom.
Det er det også! Men det er en svart humor i alt dette. Jeg fikk alle one-linerne ut av veien tidlig. Som når folk spør: "Hvorfor turnerer du ikke?" Jeg sier: "Det er for mange grunner til å nevne."
Hvilken behandling fikk du?
Jeg fikk ni ukers cellegiftbehandling. I samme periode fikk jeg 33 strålebehandlinger. Effekten av cellegiften var ... interessant. Mange merkelige fornemmelser, som en ut-av-kroppen-opplevelse. Og de siste to-tre ukene var... ja, tøffe. Jeg fikk en overdose, gikk hjem og bare satt på sofaen. Fulltidsjobben min var å prøve å få i meg væske og mat. Bare væske, morfin og antibiotika, fordi immunforsvaret ditt er helt i bunn. Milkshake klarte jeg så vidt å få i meg. Jeg hadde så vondt i tungen at jeg ikke kunne snakke - en velsignelse for kona. For å få sove om kvelden la jeg kjøkkenrull dynket i Bonjela rundt baktennene for å bedøve tungen. Så gikk bedøvelsen over, og jeg våknet midt på natten og sa: "Aaargh!"
Så var dette like mye en psykologisk kamp som en fysisk?
Ja, det var det. Fordi du måtte drikke så mye væske hver dag, satt jeg der med hodet i vasken og tenkte: "Ok, en slurk vann til." Etter den første diagnosen tilbød de meg en ernæringssonde. Jeg sa: "Dra til helvete. Jeg skal mate meg selv. Jeg skal få det ned på et vis. Hvis jeg ikke klarer det, kan dere stikke en slange opp i nesen min, slik de gjør med sultestreikende. Men jeg skal gjøre det." Og legen sa: "Greit nok."
Hva vil du si var det verste du har opplevd i løpet av hele denne prosessen?
De siste tre ukene var de verste. For å være ærlig, så er du så utslitt at du ikke har energi til å være entusiastisk over noe som helst.
Fikk du morfin?
Ah, det gamle morfinet! [Ler] Jeg tok det i skjeer, og det var egentlig litt skuffende. Jeg ville se rosa elefanter! Jeg forventet å ville skjære av meg øret. Men - ingenting. Det hele var ganske overveldende.

Bruce, etter kreftbehandling: Venter på å få høre flyalarmen igjen.

"Dette var ikke universet som hevnet seg på meg -
det er bare tilfeldigheter."

BRUCE DICKINSON

Maiden England: live på O2, 3. august 2013.

"Folk spør: 'Hvorfor turnerer du ikke?' Jeg svarer: "Det er for mange grunner til å nevne."

Hvem visste om alt dette da det skjedde med deg?
Ingen andre enn min nærmeste familie, og Rod og bandet. Etter at jeg fikk diagnosen, sa Rod at vi burde fortelle pressen og arrangørene hvorfor vi avlyste turneen. Jeg sa: "Ikke si det til noen! Kan dere ikke bare vente til jeg i det minste er ferdig med å være på sykehuset hver dag? Faen i helvete!" Så vi planla kunngjøringen med slutten av behandlingen min.
Steve sier at da han fikk nyheten, sendte han deg tekstmeldinger fordi han ikke trodde du ville være i stand til å snakke, eller ville det.
Han hadde rett. Men jeg skal fortelle deg hva annet han sendte meg - tre bøker om hvordan man bekjemper kreft, og en trampoline! [Det var faen meg genialt. En minitrampoline, så jeg hadde noe å gjøre når jeg så på tv på dagtid
Mistet du håret etter strålebehandlingen?
Nei, men jeg fikk et stort, lurvete skjegg, som kaptein Haddock [fra tegneserien for barn Tin Tin], og det falt av - på en gang, under haken, på puben.
Hva gjorde du på puben?
Drakk en øl!
Still et dumt spørsmål..
Jeg kunne ikke smake ølet. Jeg mistet all smakssans så snart jeg begynte med cellegift. Men jeg måtte jo ut i verden på et eller annet tidspunkt, så hvorfor ikke puben?
Du er nå friskmeldt. Er det definitivt?
Ja, det er det.
Kan kreften komme tilbake?
I teorien, ja, så jeg skal til kontroll hver måned det første året.
Etter alt du har vært gjennom, hvordan har dette forandret deg?
Rent praktisk tar jeg masse sopptilskudd [ler].
Og på et mer dyptgående nivå?
Mener du den åndelige siden av saken? Ingen stor åpenbaring på det punktet. Det var et kort øyeblikk hvor jeg tenkte at dødeligheten kanskje dukker opp litt tidligere enn jeg hadde forventet. Men jeg tenkte "Det får jeg ta når de endelig forteller meg at du bare har et år eller to igjen." I så fall sier jeg: "Det skal jeg nok klare."
Har forholdet ditt til de andre i bandet endret seg i løpet av alt dette?
Ja, avhengig av hvordan folk er. Noen sier bare: "Jøss, jeg er virkelig glad for at du er ok." Andre er det: "Jeg er glad for at du er ok, for det skremte livet av meg at du kunne dø, og at jeg kunne bli den neste." Noen mennesker projiserer sin egen frykt over på deg. Når de gir deg en klem, er det de egentlig klemmer, en følelse av: "Jeg er så lettet over at jeg fortsatt er i live." Du kan merke det.
Steve hadde sagt til Adrian, før de visste at du hadde kreft, at hvis det nye Maiden-albumet var det siste, ville det være et godt album å gå ut med..
Jeg følte det samme da jeg gikk inn i behandlingen. Før jeg kunne se at det kunne bli et positivt utfall, tenkte jeg: "Hvis dette var det siste jeg noen gang spilte inn, med denne stemmen, så å si, er det en ganske bra måte å takke av på. Det ville vært ironisk."
På hvilken måte ironisk?
At du gjør dette flotte dobbeltalbumet, med denne fantastiske sangen Empire Of The Cloudsog folk sier: "Herregud, du synger bedre enn noensinne." Og så, plutselig, er det borte.
Steve mener at Empire Of The Clouds er et mesterverk. Er det den viktigste sangen du noen gang har skrevet?
For meg var den det - og dobbelt så viktig etter at jeg fikk diagnosen. Historien i den sangen er veldig gripende. R101 var et fantastisk luftskip, tilsvarende Concorde og QE2 i ett, og det styrtet på sin jomfrutur. Det var bare fem overlevende. Som barn bygde jeg en stor plastmodell av R101, og historien har festet seg hos meg.
Det finnes mange episke Iron Maiden-låter, men ingen er så episk som denne.
Akkurat! Jeg skrev den på piano, og jeg er en pianist med to fingre. På et tidspunkt tenkte jeg: "Dette er litt Billy Joel." Og så bestemte jeg meg for en liten ouverture i begynnelsen, litt cello, noen horn. Ingen av instrumentene jeg hadde i hodet var gitar. Den ble skrevet for irske feler - diddle-de-diddle-de-diddle..
For å være ærlig er diddle-de-diddle-de-diddle veldig Iron Maiden.
Helt Iron Maiden! Den var laget for feler, men jeg visste at det i virkeligheten kom til å bli gitarer. Og det ville Maiden-isere den umiddelbart.
Og nå er albumet endelig ute, hva blir det neste?
Jeg har den vanskeligste perioden for øyeblikket. Jeg løper rundt og gjør alle mulige andre ting, men med stemmen må jeg bare vente. Jeg liker ikke å vente. I desember i fjor spurte jeg legen: "Hvis jeg blir kvitt dette, hvor lang tid tar det før jeg er tilbake til normalen?" Han sa omtrent et år. Jeg sa: "Det skal jeg slå."
Typisk Bruce Dickinson.
Absolutt. Det er en utfordring.
Når begynte du å synge igjen?
Jeg prøvde litt på kjøkkenet, et lite skrik. Det var interessant. Det øvre mellomregisteret var litt jodlete, litt Von Trapp-familien. Jeg sang noen toner, fikk varmet det opp, og så tenkte jeg at jeg skulle slippe meg løs. Jeg prøvde en fra det nye albumet, If Eternity Should Fail. Så prøvde jeg meg på The Trooper. Og jeg tenkte: "Den er der."
Så den stemmen, Air Raid Siren - vil den høres ut som den gjorde før?
Den trenger tid, som Doctor Who, til å regenerere seg. Den har fått seg en skikkelig omgang av strålingen. Toppen av stemmen er flott. Den lave enden er også bra. Det er bare mellomtonen i stemmen min som trenger litt arbeid. Jeg må kanskje gå på stemmerehabilitering. Kanskje jeg må ta noen timer.
Og hva betyr alt dette for fremtiden - for deg og for Iron Maiden?
Vel, det verste scenarioet var: Jeg får behandlingen, jeg blir ikke kvitt den, og så sier fyren: "Beklager, kompis, du er på vei ut." Det beste scenariet var: Du blir kvitt det, alt blir normalt igjen, og det vil ikke være noen forskjell på stemmen din i det hele tatt. Det siste har ikke skjedd ennå. Men jeg er helt sikker på at det kommer til å skje. Ville hester skal ikke hindre meg i å stå på scenen igjen. Og jeg er fortsatt her. Jeg vant.

82 MINUTTER.
Ti SANGER.

Senjutsu er et sertifisert heavy metal-monster.og, som Bruce Dickinson og Janick Gers forteller oss i et eksklusivt intervju, har det drevet Iron Maiden til vanvidd å måtte vente hele to år på å vise det frem

Ord: dom lawson - PICTURES: john mcmurtrie

e siste 18 månedene har vært et mareritt av frustrasjon og avlyste planer for de fleste musikere, men tenk deg å være Bruce Dickinson. Når Hammer møter Iron Maiden-sangeren i London, mens bandet forbereder seg på å lansere sitt 17. studioalbum, har han et rastløst, brennende uttrykk i øynene. Tradisjonen tro er han kledd i fritidsklærne til en dedikert syklist - mørk, ensfarget vest, joggebukser - og han hilser på oss med forventet munter entusiasme. Men i det vi pakker opp de monstrøse underverkene i det aktuelle albumet, den mektige Senjutsublir det stadig tydeligere at Bruce har blitt litt gal av å vente på at verden skal åpne seg igjen. Sist gang vi snakket med ham like før utgivelsen av et nytt Maiden-album (2015s The Book Of Souls), virket han avslappet og lettet, og spøkelset av hans kamp mot strupekreft forsvant i det fjerne. Men i dag er Bruce synlig spent på hva som kommer, ikke minst fordi det viser seg at Iron Maiden har sittet på Senjutsu siden... vent litt.. 2019?! Ikke rart at han er så tydelig fornøyd med at vi nettopp har fått en snikpremiere på hele albumet. Han lener seg fremover i stolen og smiler.
"Braer det ikke?" sier han. Ja, kompis. Den er jævlig bra.
n overraskende, men av åpenbare logistiske årsaker, har de legendariske britenes 17. studioalbum samlet støv i en boks, muligens i et obskurt, underjordisk hvelv og bevoktet av Eddies snerrende håndlangere, i nesten to år. Innspilt nok en gang i Guillaume Tell Studio i Paris, med den mangeårige samarbeidspartneren Kevin Shirley ved spakene, Senjutsu ble til under en kort pause i liveaktiviteten etter den første delen av Maidens bejublede Legacy Of The Beast-verdensturné.
"Planen var å ha albumet ute på slutten av Legacy Part 2, som så ble utsatt, og så utsatt igjen," Bruce skjærer grimaser. "Så vi hadde allerede laget den jævla platen, og så vi dro på turné, vel vitende om at vi hadde laget den! Nicko kom inn i studio før vi begynte å lage den, helt gretten, og sa: 'Hvorfor i helvete lager vi en plate? Faen ta meg, jeg var på ferie! Ha ha ha! Så vi sa bare at vi like gjerne kunne gjøre det, og takk og lov for at vi gjorde det, for hele verden gikk til helvete kort tid etter at turnéen var over."
Iron Maiden spilte sin siste konsert før pandemien i Santiago, Chile, den 15. oktober 2019. Etter hvert som dypt ubehagelige hendelser utspilte seg rundt om i verden, ble det raskt klart at det ikke ville bli flere muligheter til å fullføre Legacy Of The Beast-turneen på en stund. Kanskje enda lenger enn enkelte hadde forventet.
"Jeg var i lockdown, først i Paris," sier Bruce. "Jeg satt på balkongen i Paris, det var en nydelig solskinnsdag i mars, det var hetebølge og supervarmt. Jeg husker at jeg snakket med Rod [Smallwood, mangeårig Iron Maiden-manager] og sa: 'Vi burde bruke ansiktsmasker!' og han sa: 'Neeei, vi kommer aldri til å bruke ansiktsmasker! Alt dette kommer til å blåse over!' ha ha ha ha!"
I mellomtiden, mens det globale kaoset brøt ut, hadde Iron Maiden et splitter nytt studioalbum som de virkelig måtte holde hemmelig. Og det gjorde de - hemmelig selv for seg selv.
"På slutten av innspillingen hadde alle andre dratt hjem, så det var bare meg, Steve [Harris] og Kevin i studio," Minnes Bruce. "Vi spilte den av et par ganger og sa: "Ja, det er greit!", og så var det siste gang jeg hørte den på nesten to år. Alle sammen! Ingen i bandet hadde en kopi! Spesielt Steve var så paranoid for at noen skulle lekke den på internett, og sannsynligvis med en viss rett, så den ble låst inn i et hvelv. Neste gang jeg hørte albumet var da vi mikset Mexico live-greiene [livealbumet fra 2020, Nights Of The Dead]. Jeg dro hjem til Steve og sa: "Du har vel ikke en kopi av albumet?", og han sa: "Jeg tror det ligger på laptopen min! Og og han og han hadde bare spilt det et par ganger. Han hadde heller ikke hørt det på evigheter, så vi sa: "Drit i det, sett det på de store høyttalerne! Det var da jeg tenkte: "Faen heller, dette er bra.'"
ruce har også helt rett. Maiden-fansen har blitt vant til studioalbum av høy kvalitet, spesielt i løpet av bandets triumferende siste 20 år, og likevel Senjutsu høres og føles større, bedre og mer emosjonelt potent enn noe annet bandet har spilt inn siden Bruce og gitarist Adrian Smith vendte tilbake til folden i 1999, sammen med bassist Steve Harris, trommeslager Nicko McBrain og gitaristene Dave Murray og Janick Gers ved inngangen til et absurd suksessfullt nytt tiår. Det er også et album som er fullt av overraskelser, selv om de alle er filtrert gjennom den umiddelbart gjenkjennelige Maiden-bombasten. fra den monstrøse, buldrende stormen i åpningssporet og de disige, progga groovene i The Time Machinetil den bluesy stomp'n'squall på førstesingelen The Writing On The Wall og The Parchment's prog-drevne labyrint av riff og spiralformede melodier,Senjutsu leverer mer av den herlige, klassiske Maiden-stilen og og en rekke kurveballer på samme tid.
"Det fine er å fortsatt kunne tenke litt utenfor boksen," Bemerker Bruce. "The Writing On The Wall  er et godt valg som første singel, og en annen kul ting er at den på ingen måte er en indikasjon på resten av albumet. Den burde hete 'The Writing Off The Wall'! Ha ha ha ha!"
Men på en eller annen måte høres det fortsatt ut som Maiden og kunne ikke vært noen andre. Gir det dere en kollektiv spenning, at dere fortsatt kan gjøre noe annerledes på den måten?
"Ja, akkurat. Det høres fortsatt ut som oss. Da Adrian og jeg på en måte satte låten sammen, hadde Adrian riffet, fordi Adrian alltid har alltid riffet. Så satte vi i gang. Jeg la melodien og ordene over, og det er bare en av de sangene som nesten skrev seg selv. Vi tenkte: "Kommer dette til å funke?", men 'Arry [Steve] elsket den. Han sa: "Ja, jeg liker den slags cajun-følelse! Vi så på hverandre og saCajun?! Greit, fair nok! Ha ha ha ha! Men den har en fantastisk følelse. Man skulle tro man hadde havnet på en jævla Thunder-plate eller noe."
Helt til trommene setter inn..
"Å ja, trommespillet på hele albumet er latterlig. Det er så bra. Ærlig talt? Jeg tror det er det beste Nicko noensinne har trommet. Ærlig talt, helt tilbake til Piece Of Mind og Powerslavetror jeg ikke han noen gang har trommet bedre. Han er bare så på."
selv om han ikke er fullt så desperat etter å bli sluppet fri som sin notorisk avslappede frontmann, er seks-strenger Janick Gers i et tilsvarende godt humør når Hammer snakker med ham for nok en Senjutsu debriefing en uke senere. Midt i de siste to årenes elendige kaos har veterangitaristen gått glipp av et par store milepæler. Sent i 2019 unnlot han på en eller annen måte helt å feire at han hadde vært medlem av Iron Maiden (og kontinuerlig banket Eddie i ballene med gitaren sin) i 30 år. I mellomtiden høres han oppriktig forskrekket ut over å oppdage at Senjutsu er hans tiende Maiden-studioalbum. Ikke desto mindre er Janick veldig, veldig entusiastisk over den nye platen, og gjør et poeng av å si hvor mye han likte prosessen med å lage den, "selv om det virker lenge siden nå!"
"Vanligvis kommer vi inn og øver i noen uker, så vi har stort sett alle låtene," fortsetter han. "Det har hendt at vi har kommet inn med en ekstra låt eller et ekstra sett med ideer, og så har vi jobbet med dem i studio, men denne gangen lærte vi dem og spilte dem, så ferske som vi kunne. Vi har et band med så mange ideer, alle kommer med ting, og alle prøver å gjøre hver eneste låt bedre. Det er et ekte kameratskap i måten vi skriver på som band. Alle vil at det skal bli best mulig. Det er bare spennende. Er det ikke slik det burde være? I stedet for å komme inn og vite nøyaktig hva som kommer etterpå? Du vet aldri hva som kommer fra Maiden, og det er en del av styrken til bandet."
Maidens kollektive entusiasme for å prøve nye ideer og forsiktig flikke på bandets anerkjente formel ser ut til å ha fått momentum i nyere tid. Senjutsu inneholder kanskje ikke noe helt like ambisiøst eller ekstravagant som The Book Of Souls18 minutter lange epos, Empire Of The Cloudsmen den eventyrlystne ånden er freidig til stede hele veien.
"Ja, vi leter alltid etter nye veier," bemerker Janick. "Vi følger Maiden-stien, og uansett hva vi gjør, høres det ut som oss. Det spiller ingen rolle hva du tar med deg inn. Det er alltid verdt å ta med noe, selv om du tenker: 'Nei, det er ikke riktig for Maiden...'! Når du er ferdig med å spille det med Nicko, med måten han spiller på og hvordan Steve spiller bass, og måten Dave og Adrian spiller på, er det bare veldig naturlig. Vi sitter ikke og jobber med en masse ting, vi bare spiller, og det ser ut til å fungere. Ingen trenger å bli fortalt hva de skal gjøre, og alt kommer ut og høres ut som Maiden."
Janick har skrevet to låter på det nye albumet: den korte, skarpe og fengende Stratego og den svimlende, truende The Time Machinebegge skrevet sammen med Steve Harris. Men det er den åpne, kreative friheten som Maiden fortsetter å nyte i studio som ser ut til å glede ham mest.
"Jeg tror vi fortsatt overrasker hverandre. Jeg har aldri vært i et band med så mange ideer. Det er så mange ideer som strømmer inn hele tiden, og så mange som aldri blir brukt! Når du ser på hvor mye som er på dette albumet... tidligere var et album 40 minutter langt. Dette er som trippelalbum!"
Og er du enig med Bruce i at Nicko er i spesielt strålende form på dette albumet?
"Ja, Nicko spiller fantastisk. Han er et kraftverk," Svarer Janick. "Han er drivkraften i bandet. Han skyver bandet. Han har en utrolig personlighet - det er omtrent fem av ham, tror jeg! Ha ha ha! Men han er utrolig. Du trenger det kraftsenteret bak deg. Han er 70 neste år? Han spiller som en tenåring. Det er utrolig. Jeg har aldri hørt ham så solid. Jeg tror ikke du kan turnere, slik vi har gjort opp gjennom årene, uten å være i form. Hvis du er klar i hodet og i god form, spiller du bedre og er mer kreativ. Så vi er alle i god form... til å være gamle menn..."
denne filmen er i underkant av 82 minutter lang og fullstappet med episke, spennende øyeblikk, Senjutsu  er et album som utvilsomt vil tilfredsstille alle tenkelige fans av Iron Maiden. Men det er mange øyeblikk der bandet låter mer fantasifullt enn noen gang før. Igjen er det åpningssporet som skiller seg ut som spesielt forbløffende: påtagelig tyngre enn noe Maiden har spilt inn tidligere, og likevel prydet med en svevende vokalprestasjon fra Bruce som vil definitivt få voksne metalheads til å bli litt tåkete i øynene. Det er ingen typisk Maiden-låt, og likevel kunne den ikke vært skrevet av noen andre, helt ned til Steve Harris' tåkete kryptiske fortellinger om - tror vi tror - truede keiserlige murer og svermende, stridende stammer i det gamle Japan.
"Steve valgte det som tittelspor. Jeg vet ikke hvorfor, men han ble plutselig bitt av det japanske insektet," Sier Bruce. "Jeg har prøvd å finne ut av opprinnelsen til ordet 'Senjutsu', og det ser ut til å finnes flere varianter, men for Steve betyr det 'The Art Of War'. Men for å være ærlig bryr jeg meg egentlig ikke. Det er en god unnskyldning for å hugge ting i stykker med samuraisverd! Albumet er ikke et konseptalbum. Coveret har et konsept, og det er Eddie som samurai, så det er flott. Jeg elsker transformasjonen hans til samurai i videoen. Men resten av albumet? Det er ikke et konseptalbum om det i det hele tatt. Det er en samling av forskjellige sanger."
og hvilke sanger de er. Merkbart dominert av forestillinger om krig og død, Senjutsu ut til å ha en form for svakt slektskap med 2006s A Matter Of Life And Deathfor mange det beste av Maidens studioalbum etter årtusenskiftet, og nok en plate med en fremherskende atmosfære av krigsherjet frykt. Bruce er ivrig etter å påpeke at Senjutsu ble skrevet og spilt inn før pandemien, så hvis de nye låtene ser ut til å gjenspeile den mørke tiden vi lever i, skyldes det mer (u)lykkelige tilfeldigheter enn noe mer bevisst. I stedet fortsetter Maiden å demonstrere hvordan det fortsatt er mulig å mane frem universelle temaer som gir gjenklang, selv i en stadig mer splittet tid. Spesielt den melankolske og grublende Darkest Hour dykker ned i bragdene og den personlige uroen til ingen ringere enn Winston Churchill, med et resultat som er gripende, foruroligende og stolt representativt for den menneskelige erfaring i all sin uendelig komplekse og skremmende prakt.
"Ja, Churchill er et godt eksempel,", sier Bruce. "Du har en person som var en svært ufullkommen karakter. Han led av depresjon, og han var sannsynligvis en alkoholiker.
Men da det virkelig gjaldt, sto han opp når andre ville ha gitt opp. Noen ganger må man være forberedt på å kjempe for det man tror på og for sin frihet. Her var en mann som var full av tvil på seg selv, uansett hvordan det ble oppfattet utenfra."
Mye av Maidens musikk synes å handle om overlevelse, motstandskraft og heltemot, og dette albumet mer enn de fleste..
"A mye handler om selvoppofrelse. det kan være i et krigsmiljø eller en krigssituasjon, men krig bringer frem det verste og beste i alt. Hele vår moderne verden, fra atomkraftverk til satellitter, er i stor grad basert på det NASA og Sovjetunionen utviklet i romprogrammet. Grunnen til at de utviklet det, var ikke at de bare var drømmere; det var fordi det var en pissekonkurranse mellom to psykopatiske imperier! Og du kan dessverre ikke ta kompleksiteten ut av menneskelige relasjoner på den måten. Vi er hva vi er."
Til tross for Maidens rykte for å skrive låter om historiske hendelser og virkelige kamper, har bandet også utvunnet en rik kilde av introspeksjon og eksistensiell grubling i løpet av de siste fire tiårene. Utad er Maiden selvfølgelig evig uovervinnelige: ubestridte guder innen heavy metal, æret over hele verden, og de har det tydeligvis ganske herlig. Men låter fra det nye albumet som Darkest Hour og den storslåtte finalen Hell On Earth (sistnevnte skrevet av Steve Harris) fortsetter å bidra til en håndgripelig følelse av at begge tekstforfatterne har opplevd noen mørke netter i sjelen underveis.
"Ja, forskjellen er vel at både Steve og jeg heller vil bruke det i konserter og album enn å gå på talkshows og snakke om det," Svarer Bruce. "Jeg vet at Steve har en ganske dyptliggende mistillit til det vi oppfatter som den moderne verden. I den grad at i Hell On Earthsier sangen 'Er vi ferdige her ennå? Kan vi ikke bare begynne på nytt, så ses vi i et annet liv, på den andre siden, når alt har blitt normalt igjen?"
o hva er egentlig normalt på dette tidspunktet? Et fantastisk nytt Iron Maiden-album er definitivt en god start. Noen ansikts-ødeleggende liveshow ville også vært fint, og de kommer også. Maiden returnerer til Legacy Of The Beast-turneen neste sommer, med en Download-opptreden 11. juni på timeplanen, og ifølge Janick er det vage løftet om minst et par låter fra Senjutsu blir lagt til den allerede veletablerte settlisten. I mellomtiden har Bruce kommet seg helt etter en nylig hofteoperasjon og er, med hans egne ord, "hoppende rundt over alt" i påvente av en retur til scenen. Maiden er tilbake, og det hele er i gang. det høres ganske nær det normale ut for oss.
"Senjutsu har ikke vært så lenge under planlegging, bare lenge i vente!" Erklærer Bruce, og høres oppriktig oppgitt ut over det hele. "Dette albumet er et steg opp. A Matter Of Life And Death var virkelig bra. jeg har gått tilbake og sett litt på det, og jeg tenkte: 'Faen, det var et veldig bra album Med dette ville jeg gått tilbake til et album som Brave New Worldsom jeg synes var et fantastisk plate. Så jeg er virkelig fornøyd med denne."
"Det handler ikke om å gå ut og spille de samme sangene om og om igjen. Hvis du fortsatt skaper ting, så er det det som gjør deg gyldig," Avslutter Janick. "Det er alltid noe nytt kommer fra Maiden. Vi gleder oss til å gjøre det hele igjen og komme oss ut på veien igjen. Vi blir jo ikke yngre, og hvem vet hva som skjer i fremtiden? Men akkurat nå er vi kreativt summende. Jeg tror vi fortsatt er på toppen av vår karriere."

Janick Gers: Senjutsu er hans 10. Maiden-studioalbum

"jeg hørte ikke dette albumet på to år"
bruce dickinson

"jeg fikk døden

Kevin Shirley har produsert alle Maiden-plater siden 2000-tallet Brave New World. Han røper hemmelighetene bak Senjutsu
Hvilke spor på Senjutsu  kom først?
"Jeg husker ikke helt i hvilken rekkefølge de ble gjort. Jeg har en logg et sted, så hvis jeg måtte gi en dag-for-dag-redegjørelse i retten, kunne jeg det. Jeg vet at Adrian hadde den opprinnelige ideen til tittelsporet, Senjutsusom han skrev sammen med Steve, og vi brukte elementer fra demoen hans på den. The Writing On The Wall kom senere."
Det har gått seks år mellom albumene. Hvor raskt kom dere inn i en rutine, eller var det som å starte fra scratch igjen?
"Vi fortsetter som forrige innspilling var i forrige uke. Janick går på irsk pub, Adrian drar på fisketur, Nicko og Davey nicko og Davey spiller golf, Bruce gjør noe ekstremt - denne denne gangen fektet han med det franske landslaget og og brakk akillessenen - og Steve og jeg bare jobber i studio, med Denis [Caribaux] som tekniker.det er mye Groundhog Day, men på en god måte."
Er du nervøs for Senjutsu  kommer ut?
"Vel, jeg har lært at man må være ganske tykkhudet når man har med Maiden-fans å gjøre. I begynnelsen da jeg produserte dem, fikk jeg e-poster fulle av vitriol og til og med drapstrusler fordi jeg ikke var [avdøde produsent] Martin Birch, så du må la det renne av deg, som vannet renner av ryggen på en and. Men jeg elsker albumet, og jeg håper fansen liker det også - jeg gleder meg til å se disse låtene live en dag."
Hva er favorittlåten din på albumet?
"Death Of The Celts er kanskje min favoritt. Den har alt det moderne Maiden i det 21. århundre handler om. En veldig stemningsfull intro, med en veldig typisk Steve Harris-akustisk basslinje som plukker en melodi, nesten som en gammel Jethro Tull-melodi. Bruce forteller en historisk saga i sang med komplekse melodier, og så smeller det til med tunge, keltiske, vuggende gitarer. Det er en ekte historie, uten gjentagende tekst... ikke det stoffet singler er laget av! Og så en fin Adrian-solo, en annen kompleks musikkbit, så en galopp, så en syngende keltisk gitarseksjon. Jeg mener, det er Maiden i én låt!"

Iron Maiden (fra venstre mot høyre): Janick Gers, Steve Harris, Bruce Dickinson, Adrian Smith, Dave Murray, Nicko McBrain

kevin shirley: getty

Maiden livekonserter er på vei! Takk hvilken som helst gud du kan tenke deg

"VI VIL HELLER LEGGE INN FØLELSENE VÅRE I SHOWENE VÅRE, ENN Å GÅ PÅ ET CHATESHOW OG SNAKKE OM DET"
BRUCE DICKINSON

antallet
av

Vi spurte Takahide Okami, redaktør i Metal Hammer Japan, om hans syn på Iron Maidens nye musikalske og visuelle retning
Hva synes du om Senjutsu's første singel, The Writing On The Wall?  "Denne sangen har vakre melodilinjer som minner om Rime Of The Ancient Mariner og The Wicker Manselv om tempoet er forskjellig. Fra intro-arpeggioen stiger forventningsnivået som om noe kommer til å skje. På sett og vis er dette en grei låt som ikke vil eksplodere i salen, men den fungerer som en teaser for hvordan albumet vil utvikle seg. Eller den kan fungere helt på slutten av konserten, kanskje..."
Hva synes du om Samurai Eddie?
"Veldig tidlig [i 1981] hadde Eddie en katana [et langt, buet, enegget sverd som tradisjonelt ble brukt av samuraier] på Maiden Japan EP-kunstverket. På merchandise for 2016-opptredenen på Ryōgoku Kokugikan - en sumobryterhall - ble han vist brytende med en sumo, og nå er han blitt en vill samurai! Ut fra albumets artwork ser det ut som om han er fra Heian (794-1185 e.Kr.) til Kamakura (1185-1333 e.Kr.). i så fall er han en samurai fra de villeste tider - det er veldig Eddie."
Og hva synes du om en Iron Maiden-epoke med Japan-tema?
"For oss som er japanere er det en herlig ting, men det inkluderer også platetittelen, Senjutsuer det et lite spørsmål om: "Hvorfor Japan nå? Ha ha! Tidligere har det hendt ganske mange ganger at Iron Maidens konserter i Japan har blitt avlyst på grunn av uforutsette omstendigheter [i 2020 da pandemien var på sitt høyeste, og i 2011 på grunn av jordskjelvet og tsunamien i Tōhoku]. Vi håper at Eddie snart vil svinge en skarp katana for å kjempe mot Janick Gers på scenen!"

Bruce sier Senjutsu er "et steg opp". Det er bra nok for oss!

Steve Harris: "bitt av det japanske insektet" og alt om 'The Art Of War'

"DET HANDLER IKKE OM Å SPILLE DE SAMME SANGENE OM OG OM IGJEN"
JANICK GERS

kunsten å

Illustratør Mark Wilkinson skapte ikke bare én, men to nye Eddies! Her er hvordan han kom opp med Senjutsu's fantastiske kunstverk

Hva var din oppgave for Senjutsu?
"Iron Maidens management sendte meg tittelen først, og deretter et "mood board" fra Steve. Han sendte meg noen sider med referansebilder som var satt sammen. Det var samuraikrigere og vesener fra japansk oni-mytologi - demoner eller troll med ett eller flere horn som vokste ut av hodet, pluss et ekstra sett med hoggtenner. Det var kabukimasker og tatoveringer, japanske vanndrager ... alt mulig. Det var opp til meg å tolke det."
Hvordan går du frem når du skal designe en ny versjon av noe så ikonisk som Eddie?
"Jeg visste at det ville bli vanskelig å bare putte Eddie inn i et samurai-kostyme. Krigere av høyere kaste hadde vanligvis mange lag med svært utsmykket, tett stoff, både for å beskytte og polstre seg på slagmarken - jeg kunne ikke se for meg at et slikt kostyme ville fungere for Eddies skjelettaktige figur. Dessuten ville han se altfor prangende ut. Jeg vegret meg også mot å sette den tradisjonelle samuraihjelmen på hodet hans. den ville dekket for mye av detaljene i den tidlige kabuki-stilens "maske" av rød krigsmaling som jeg hadde skissert for ham. Hjelmens "kappe" og "fukigaeshi"-ørestykker var som hud- og beinfester. Eddies hode var som en kyborg - delvis skapning, delvis maskin - spesielt sammen med alt det innbarkede metallet og det opprevne rustikke læret i resten av kostymet."
Hvilke utfordringer møtte du?
"Det fungerte forfra, fordi detaljene gikk over i skyggene, men så snart jeg prøvde å visualisere Eddie fra siden, ble det mindre effektivt. Jeg visste at Iron Maiden ville ha en enorm katalog med bilder, så jeg hadde et problem! jeg spurte en venn av meg, Michael Knowland, en strålende 3D-artist som jobbet med spillet The Last Of Usfor å hjelpe meg med å visualisere hodet og de påmonterte samurai-delene. Mike skulpturerte hodet og skuldrene, slik at jeg kunne finne vinklene og skyggene som trengtes for videre illustrasjoner. Det fungerte på en måte - vi beholdt kabukimasken, men den så likevel ikke så overbevisende ut i noen andre vinkler, bortsett fra forfra. jeg foreslo for Steve at jeg burde prøve med hjelmen. jeg laget designet og ba Mike om å forme den for å se hvordan den kunne passe til modellen vi allerede hadde."
Hva syntes Steve om det?
"Han likte begge illustrasjonene, og en dag ringte han meg og foreslo at vi skulle ha en dobbel forside - vi skulle bruke begge! Eddie er uansett alt for alle fansen, en mytisk skapning, så hvorfor ikke presentere ham som oni-demonen - en usynlig ånd - men også som en samurais sansende vesen når han er i kamp. det ga perfekt mening!"

Få band har en så ikonisk katalog som Iron Maiden. Så, plukket ut av et panel av band, lesere. Metal Hammer-ansatte og Steve Harris selv, teller vi offisielt ned de 50 beste Maiden-låtene gjennom tidene. Ingen epoke er uaktuell. Ingen sang er ikke kvalifisert. Av Maiden-fans. For Maiden-fans. La oss komme i gang..

SKYENES IMPERIUM
(SJELENES BOK, 2015)
Som om det ikke var storslått nok å skrive en konseptlåt om det dødsdømte luftskipet R101, valgte Bruce Dickinson også å gjøre denne episke avslutteren fra dobbeltalbumet Maiden fra 2015 til den lengste låten noensinne. Med sine 18 minutter er den et triumferende, progressivt mesterverk.
VÆR RASK ELLER VÆR DØD
(FEAR OF THE DARK, 1992)
Åpningssporet til Maidens mest undervurderte album er en absolutt ripper, som kommer skrikende ut av portene med et knakende riff som Bruce spenner over, mens han jamrer som en banshee med puppene i en bildør.
MAN ON THE EDGE
(THE X FACTOR, 1995)
Det er noen absolutte perler gjemt bort i Blaze Bayley-albumene, ikke albumene til Blaze Bayley, ikke minst denne fartsfylte, presserende og klaustrofobiske singelen fra ikonenes 10. studioalbum. Basert på Michael Douglas-goes-batshit-klassikeren Falling Downviste den at de fortsatt hadde hoggtenner.
ALEXANDER DEN STORE
(ET STED I TIDEN, 1986)
Nicko har bemerket at han gjerne vil at bandet skal spille denne live en dag - og du kan høre hvorfor. Bygget rundt et passende grublende og militaristisk trommeslag som leder inn i et rørende refreng, ATG klarer også å få "Macedonia" til å høres metallisk ut.
MONTSÉGUR
(DØDEDANS, 2003)
Hvordan denne 100 % jernhårde rageren ble utelatt fra Dance Of Death-æraens setlister får vi aldri vite. En dundrende, kampklar banger, Montségur er den raskeste låten Maiden har skrevet siden Bruce kom tilbake - og den er helt knusende.
TAILGUNNER
(INGEN BØNN FOR DE DØENDE, 1990)
Et høydepunkt i Maidens uforpliktende, men generelt feilslåtte No Prayer For The Dying opus, Tailgunner er en forenklet, morsom og fartsfylt åndelig sjelevenn til Aces High. Innrøm det, du flyr med flymaskin mens du leser dette.
WHERE EAGLES DARE
(PIECE OF MIND, 1983)
"Den første Maiden-sangen jeg noensinne hørte. Jeg kjøpte Piece Of Mindog da Where Eagles Dare kom inn, ble jeg bare hektet. Bare det trommefyllet var mer enn nok. For en albumåpner!"
BRANN DAILOR, MASTODON
KORSETS TEGN
(THE X FACTOR, 1995)
Hvordan skulle Maiden offisielt sparke i gang Blaze-æraen etter Bruces avgang? Med et mørkt og tungt 11-minutters monster. Den ruller av gårde på en uhyggelig, buldrende bassgang, og får bonusmetallpoeng for de søte, uhyggelige munkesangene.
DEN LENGSTE DAGEN
(ET SPØRSMÅL OM LIV OG DØD, 2006)
"Mange Maiden-låter gir meg gåsehud, men første gang jeg hørte denne perlen fra A Matter Of Life And Deathfalt jeg nesten av stolen. Den spilles best på ulidelig høyt volum, og er en mørk og knusende hyllest til redslene på D-dagen."
DOM LAWSON, SKRIBENT
OMING HOME
(THE FINAL FRONTIER, 2010)
En av Maidens mest alvorlige og oppløftende låter noensinne, Coming Home innkapsler perfekt følelsen av å lande på hjemmebane igjen etter lang tid borte. Den ultimate, oppløftende heavy metal-hymnen.
SYVENDE SØNN AV EN SYVENDE SØNN
(SEVENTH SON OF A SEVENTH SON, 1988)
Tittelsporet på Maidens syvende (selvfølgelig!) flettet sammen alle sine musikalske og lyriske tråder i nesten 10 hodeskallende minutter med prog metal-herlighet. Selvfølgelig ga ikke det vanvittige hovedkonseptet egentlig så mye mening, men det var ikke det som var poenget. Dette var lyden av Maiden som la grunnlaget for den veien de skulle følge på 00-tallet.

FREMMED I ET FREMMED LAND
(SOMEWHERE IN TIME, 1986)
Omslaget til den andre av de to Adrian Smith-skrevne singlene fra Somewhere In Time kunne ha nikket til The Good, The Bad And The Ugly, men selve låten var ren Maiden: en tordnende fortelling om arktisk utforskning og død som hentet tittelen fra Robert A. Heinlens sci-fi-klassiker.
FLIGHT OF ICARUS
(PIECE OF MIND, 1983)
"Den gir meg gåsehud. Det er kanskje ti sanger du hører i hele ditt liv som når du hører introen, tenker du bare: 'Hva i helvete er dette?!' Det var Flight Of Icarus for meg."
JOAKIM BRODÉN, SABATON
HIMMELEN KAN VENTE
(ET STED I TIDEN, 1986)
Et spesielt høydepunkt på Maidens synth-straddlende '86-knockout, Heaven Can Wait skifter tempo og tone så mye i løpet av syv heseblesende minutter at det er vanskelig å henge med. Og så er det de der woahene halvveis... ja, du vet hvilke.
NÅR DEN VILLE VINDEN BLÅSER
(THE FINAL FRONTIER, 2010)
En konsolidering av det faktum at Maiden tok en stadig mer romslig tilnærming til låtskrivingen i denne mest fruktbare av de andre gullaldrene, When The Wild Wind Blows er en nydelig, slingrende avslutning på et album fullstappet av gode ideer.
THE CLAIRVOYANT
(SYVENDE SØNN AV EN SYVENDE SØNN, 1988)
Praktisk talt sprengt i falsene av besynderlig rampestreker, The Clairvoyant glir over et glitrende vers i flere lag før den smelter over i et tordnende 4/4-refreng som var skreddersydd for pogoende festivalpublikum. Også med Bruce Dickinson på sitt profetiske beste.
REVELATIONS
(PIECE OF MIND, 1983)
Et undervurdert, men vakkert orkestrert nummer, Revelations er bygget på et bestemt, slitsomt riff som er overstrødd med grelle bilder og preget av et merkelig melankolsk midtparti. Virkelig en låt som passer til å presentere for gudene selv.
NO MORE LIES
(DANCE OF DEATH, 2003)
Mens Dance Of Death var litt topptung, men når det smalt, smalt det hardt, og sjelden mer enn med denne hymniske visa. En viktig live-sak på turnéen som fulgte, No More Lies har holdt seg som en av Maidens fineste moderne låter.
PROWLER
(IRON MAIDEN, 1980)
Sangen som startet det hele. En frenetisk, pønkete skriker, Prowler prowler, en frenetisk skrikerlåt, prøver seg kort på den typen tvillingharmonisk prakt og gitarduellerende moro som kom til å kjennetegne Maidens karriere, men handler i bunn og grunn om fart og presisjon. En fulltreffer.
GHOST OF THE NAVIGATOR
(BRAVE NEW WORLD, 2000)
En uhyggelig, nautisk reise fra Maidens ustoppelige comebackalbum med Bruce tilbake i folden, dette er Maiden på sitt uhyggeligste, med tekster som passer til å fylle en skrekkroman pakket inn i et anspent, bankende riff. Verdt å ta på seg badebuksene for.
KILLERS
(KILLERS, 1981)
For Maiden-kjennere er Killers-albumet bandets kultklassiker, med en mørk og tung stemning som kjennetegnes av det uhyggelige tittelsporet. Visjonene av brutale drap og Di'Annos skrekkinngytende skrik gjør det til et virkelig stygt verk.
MOONCHILD
(SYVENDE SØNN AV EN SYVENDE SØNN, 1988)
"Dette okkulte eposet, som er løst basert på Aleister Crowleys roman, er full av primalskrik og massivt skumle tekster om rituelle spedbarnsmord. Den perfekte balansen mellom Maidens metalliske torden og ren mystikk."
ELEANOR GOODMAN, FEATURE-REDAKTØR

TA MED DATTEREN DIN ... TIL SLAKTERIET
(INGEN BØNN FOR DE DØENDE, 1990)
"Det var den første Maiden-sangen jeg hørte, da de spilte den på Top Of The Pops. Pop og dance var stort på den tiden, og plutselig var det disse fyrene med gitarer og superlangt hår som ropte om å slakte døtre. Det var ganske øyeåpnende!"
MATT TUCK, BULLET FOR MY VALENTINE

RIME OF THE ANCIENT MARINER
(POWERSLAVE, 1984)
"..Ancient Mariner er så episk! Det er den breakdown-delen i midten, den kule bass-arpeggio-greia. Det er veldig uhyggelig og mystisk, og så måten det bygger seg opp på ... det er bare massiv når den endelig treffer deg igjen. Jeg bare elsker den tilnærmingen til låtskriving."
MYLES KENNEDY,  ALTER BRIDGE

DE FORDØMTES BARN
(DYRETS NUMMER, 1982)
"Jeg elsker virkelig denne sangen fordi den viser den følsomme siden av Iron Maiden. Det var deres forsøk på å få fitte, og de klarte det - selv om de nok ikke fikk like mye som Van Halen."
MICHAEL STARR, STEEL PANTHER

THE CLANSMAN
(VIRTUELL XI, 1998)

Det finnes kanskje Maiden-fans for hvem 1998s Virtual XI var en beleilig inngangsport til bandets verden, men få vil hevde at det er en av bandets sterkeste plater. Men så er det selvfølgelig The Clansman.
Steve Harris har ofte uttrykt sin forkjærlighet for episke filmer og nevnt filmmusikk som en varig inspirasjonskilde, så det var en viss uunngåelighet i nyheten om at Maiden med Blaze Bayley i front hadde spilt inn en låt inspirert av Mel Gibsons kinotriumf, Bravehearthistorien om William Wallace, en skotsk kriger fra 1200-tallet Skotske krigeren og den kiltbærende tøffingen fra 1200-tallet. Filmen i seg selv var utvilsomt overdrevet og historisk suspekt, men essensen i budskapet - de undertryktes seier over sine undertrykkere - var perfekt for en heavy metal-hymne.
Mens mye av resten av Virtual XI slet med å holde på oppmerksomheten (ikke minst den altfor lange The Angel And The Gambler), The Clansman fremstod som en Maiden-klassiker, en av Blazes beste vokalprestasjoner noensinne og, enda viktigere, et solid bevis på at Steve Harris fortsatt var mer enn i stand til å skrive låter som kunne få en hel arena full av fans til å brøle med med maksimal entusiasme. Da Maiden dro ut på på veien til støtte for Virtual XIble sangen tatt imot som en gammel venn, da tusenvis brølte "Freeeedoooooom!" og Blaze nøt øyeblikket. Etter sangerens avgang og Bruce og Adrian Smiths tilbakekomst i 1999 slapp Maiden til en viss grad å fremføre Blaze-æraens låter, men The Clansman forble på setlisten en god stund, og virket å vokse i kraft og tiltrekningskraft når den ble sunget av alles favorittflyger. Den definitive versjonen av sangen finner du på 2002-utgivelsen Rock In Rio livealbumet fra 2002, der Bruce ga ny ny drivkraft inn i en sang som oppsummerer bandets aldri-sig-dø-ånd. The Clansman virker også merkelig relevant i dagens Trump-plagede verden: "Det er en tid fylt med frykt / Det er et land fylt med forandring / Hvis forfedrene kunne høre hva som skjer nå/De ville snu seg i graven/De ville alle skamme seg/ At de fries land har blitt skrevet i lenker
STEVE SIER: "Det er en sang jeg virkelig elsket å spille live. Jeg vil gjerne gjøre det igjen. Det er en skikkelig oppvigler, synes jeg. Det er mange forskjellige følelser i den sangen, og den har alt det der singalong-greiene. Det er en mektig låt og et godt valg!"

REDD FOR Å SKYTE FREMMEDE
(FRYKT FOR MØRKET, 1992)
En lidenskapelig låt som beskriver situasjonen til soldater som blir matet inn i regjeringens nådeløse krigsmaskiner, Afraid To Shoot Strangers har vært en kjærkommen gjenganger på setlisten de siste årene.
MURDERS IN THE RUE MORGUE
(KILLERS, 1981)
"På mange av Iron Maiden-konsertene som Mastodon var så heldige å være support for, fikk jeg tilfeldigvis med meg denne låten mer enn noen annen låt de spilte. Hvis du er en fan av gitarer, er det vanskelig å ikke elske denne sangen."
TROY SANDERS, MASTODON
UENDELIGE DRØMMER
(SYVENDE SØNN AV EN SYVENDE SØNN, 1988)
Et nydelig nummer fra den helt fantastiske Seventh Son.. album, Infinite Dreams funderer over bevisstheten og livet etter døden, og bobler av gårde på en myk åpningsgitar før den når et mektig, inntrengende crescendo. Merkelig nok har den ikke blitt spilt på flere tiår.
HVIS EVIGHETEN SKULLE SVIKTE
(THE BOOK OF SOULS, 2015)
"Det er min nye Maiden-favorittlåt, for den fikk meg virkelig inn på den siste platen. Den er eventyrlig - jeg elsker vokalmelodiene. Måten den er arrangert på er strålende; den tar deg med på et eventyr, men du blir aldri lei av den. Vokalmelodiene er litt der ute, og det synes jeg er kult."
M SHADOWS, AVENGED SEVENFOLD

THE WICKER MAN
(BRAVE NEW WORLD, 2000)
Hvordan informerer du verden om at Bruce Dickinson og Adrian Smiths tilbakekomst til Maiden-folden er en suksess? Ved å lansere det nye albumet med en jævla granat av en låt. En av Maidens aller beste åpningslåter gjennom tidene.
RUN TO THE HILLS
(THE NUMBER OF THE BEAST, 1982)
"Det er en låt som jeg har sunget mange ganger! Jeg kan treffe alle tonene i den, men jeg sammenligner meg ikke med Bruce - det ville jeg aldri gjort! Det er bare en jævlig bra låt, en klassiker. Jeg vil ikke at folk skal tenke på meg som en særing som har valgt en obskur B-side, så jeg velger en av de beste låtene som noensinne er laget."
CRISTINA SCABBIA, LACUNA COIL
CAN I PLAY WITH MADNESS
(SYVENDE SØNN AV EN SYVENDE SØNN, 1988)
"Den første Maiden-låten jeg noensinne hørte! Den fantastiske videoen gikk på MTV, og jeg som tenåring var som forstenet. Ve ørene til alle som står i nærheten av meg når de starter den live!"
VANESSA THORPE, PRODUKSJONSREDAKTØR
PHANTOM OF THE OPERA
(IRON MAIDEN, 1980)
"Første gang jeg hørte Phantom Of The Opera da det første Maiden-albumet kom ut i 1980, og det var så annerledes enn alt annet der ute. Riffene, arrangementet, syklusene den går gjennom... Jeg elsker den. Det er en så unik låt, det er min favoritt fra dem."
KIRK HAMMETT, METALLICA

POWERSLAVE
(POWERSLAVE, 1984)

Iron Maidens femte album, prydet med det mest spektakulære artworket de noensinne hadde laget, var et mektig statement fra et band på høyden av sine krefter og (kort tid etter) popularitet. Tittelsporet ble kanskje til å begynne med overskygget av Rime Of The Ancient Mariner's kolossale omkrets, men Powerslave er albumets virkelige høydepunkt: episk, atmosfærisk, dramatisk og tyngre enn en jernpyramide, og spikret behendig de gamle egyptiske stemningene som Derek Riggs' utrolige artwork ("Into the abyss I'll fall, the Eye of Horus!"), samtidig som den introduserte en ny, raffinert sans for dynamikk og, våger vi å si det, subtilitet i Iron Maidens lydbilde. Ifølge Steve Harris ble låten satt sammen av flere forskjellige ideer som Bruce Dickinson hadde jobbet med, og sluttresultatet er ikke bare en av Bruces beste låter noensinne, men også en av Maidens mest ikoniske hymner. og Dave Murrays melodiøse solo midt i sangen? Heavy metal har aldri vært mer gledelig spinnende.
STEVE SIER: "Igjen, det er en flott låt. Powerslave har blitt et av de store eposene i settet gjennom årene, og det med rette. Bruce var kjempefornøyd da han kom opp med den. Det var tre forskjellige ideer han hadde, og jeg foreslo at han skulle lage én fantastisk låt i stedet for tre forskjellige. Det er en veldig kraftfull sang. Når du tenker på det, så har vi mange epos nå. Det er flott. Powerslave er definitivt på høyde med de beste av dem."

DISSE FARGENE GÅR IKKE OVER
(ET SPØRSMÅL OM LIV OG DØD, 2006)
Enten det er selve sporets triumferende kamprop eller det faktum at tittelen refererer til den beryktede Maiden vs Sharon Osbourne Ozzfest-episoden, er det noe som gir dyp gjenklang i denne låten fra esset A Matter Of Life And Death albumet.
WRATHCHILD
(KILLERS, 1981)
"Det er som å velge et favorittbarn, men det første jeg kommer til å tenke på er Wrathchild. Teksten, riffene, trommene ... alt ved den låten. Jeg tror den snakker til alle metalfans. Hvis du ikke liker Wrathchilder du ikke en Iron Maiden-fan! Den første platen jeg noensinne kjøpte var Killers. Da jeg fikk den plata, snakket den sangen til meg, og det gjør den fortsatt."
JOEY JORDISON, VIMIC
DET RØDE OG DET SVARTE
(SJELENES BOK, 2015)
Hadde det ikke vært for Empire Of The Clouds hadde fått all oppmerksomheten på grunn av sin vanvittige lengde og sitt besynderlige konsept, The Book Of Souls helt sikkert blitt definert av denne absolutte stunneren. En 13+ minutter lang, emosjonelt drevet reise med et fantastisk tredelt gitarspill, og dette er ikke bare en av Maidens moderne triumfer, men en klassiker som ikke er til å stikke under en stol.
WASTED YEARS
(ET STED I TIDEN, 1986)
"Jeg elsker gitarlinjen i begynnelsen. Den er bare supertriumfatorisk. En av de sangene der du kan se folk på hester galoppere ut i natten, men den er ikke corny. Hvordan kan du ha en sang som høres ut som om disse karene rir inn i hjemmene til de innfødte, uten at den høres banal ut? Det er så tilfredsstillende."
BEN WEINMAN, THE DILLINGER ESCAPE PLAN
2 MINUTTER TIL MIDNATT
(POWERSLAVE, 1984)
"Den kombinerer det aller beste fra Maiden. Det er metallisk raseri, teknisk ... det er en stor metal-banger! Den ble en enorm MTV-hit til tross for at den aldri var i nærheten av dur, og den har et av de beste Maiden-riffene og refrengene noensinne."
TOM MORELLO, PROPHETS OF RAGE
BLOOD BROTHERS
(BRAVE NEW WORLD, 2000)
"Så bra som metal kan bli - et episk, svaiende, emosjonelt ladet mesterverk fra et album som kan måle seg med hvilken som helst av Maidens 80-tallsklassikere. Den beviste hinsides enhver tvil at Maiden var tilbake i bransjen på et høyt nivå, og står fortsatt som en av deres beste låter gjennom tidene."
MERLIN ALDERSLADE, REDAKTØR
RUNNING FREE
(IRON MAIDEN, 1980)
"Jeg husker at jeg så på Live At Donington versjonen som barn. Bruce får virkelig fart på publikum, og de la til kule nye biter i sangen. Den har bare så mye energi. Det er en så modig låt."
JOEL O'KEEFFE, AIRBOURNE

DYRETS NUMMER
(DYRETS NUMMER, 1982)
"Det må være The Number Of The Beast...helt klart. Vi spilte samtidig med dem på Graspop i Belgia, så vi hadde et ganske lite publikum. Vi gikk bort for å se på dem etterpå, og da de spilte  The Number Of The Beast var det helt rått!"
AHREN STRINGER, THE AMITY AFFLICTION

FRYKT FOR MØRKET
(FEAR OF THE DARK, 1992)
"Den innkapsler alt ved bandet - de fengende riffene som publikum kan synge med på, energien som bandet legger inn ... Den er gripende i nesten sju og et halvt minutt og den beste live-låten i musikkverdenen!"
STUART ROSE
THE EVIL THAT MEN DO
(SYVENDE SØNN AV EN SYVENDE SØNN, 1988)
"Vi har covret denne, og vi hadde det veldig gøy da vi jobbet oss gjennom den sangen og prøvde å gjøre den til vår egen. Og det er kollektivt sett vår favorittlåt med Iron Maiden. Refrenget er veldig høyt, og teksten er latterlig... men det kan man vel si om alle Maiden-låter! Men hva er det å ikke like?!"
WILL GOULD, CREEPER
ACES HIGH
(POWERSLAVE, 1984)
"Jeg har vært fan av dette bandet siden 1990, helt siden de kom for å spille i min hjemby Warszawa i Polen, og det var først nylig det slo meg hvor flotte de onomatopoetiske lydene gitaristene skapte. Du kan nesten høre motorene brøle og kanonene avfyres!"
MARCIN ZDYBICKI
IRON MAIDEN
(IRON MAIDEN, 1980)
Selv om det har blitt produsert et par bedre låter i Maidens tid sammen (mer om det om et øyeblikk), er dette helt klart fortsatt hymnen som definerer dem. Den smelter perfekt sammen det gnistrende punk-angrepet som er spredt over hele deres første album med en heavy metal-tyngde og sans for melodi som skulle antyde ting som skulle komme, og det er en grunn til at Iron Maiden forblir det ene sporet som aldri blir droppet fra settene deres. Tross alt, hva skulle Eddie gjort uten den?
THE TROOPER
(PIECE OF MIND, 1983)
"Det må være The Trooper. Det riffet. Jeg var aldri en stor Maiden-fan da jeg var barn - jeg var mye mer interessert i tyngre band som Pantera - men jeg gikk tilbake til dem da jeg ble litt eldre, og jeg tror bare ikke du kan kødde med dem eller sanger som dette. det er en klassiker - og virkelig tungt!"
DANI WINTER-BATES, BURY TOMORROW

Adrian Smith, Steve Harris, Dave Murray og Janick Gers i Maidens frontlinje

Paschendale
(dødedans, 2003)

War har alltid vært en viktig tematisk inspirasjonskilde i metal, både som en metafor for livets kamper og for å og for å anerkjenne heltemotet til dem som kjempet for å bevare våre friheter. Maidens evne til levende historiefortelling har aldri aldri virket sterkere enn når den er pakket rundt en ekte historisk hendelse, og med det i bakhodet er det ingen Maiden-låter som utøver mer emosjonell slagkraft eller urovekkende intensitet enn Paschendale.
Slaget ved Passchendaele (den korrekte Belgiske stavemåten) fant sted i Belgia under Første verdenskrig mellom juli og november 1917. De allierte styrkene forsøkte å fravriste det tyske keiserriket kontrollen over byen Ypres og blokkere den tyske hærens forsyningslinjer. Mer enn 400 000 britiske og tyske soldater ble slaktet ned i et av krigens mest meningsløse og grusomme felttog. Maiden har lenge hatt en evne til å oppsummere brutaliteten i konflikter, og Adrian Smiths opprinnelige idé om å skrive en sang om denne mest grusomme av alle krigshistorier kunne knapt ha vært mer passende. Det som virkelig er ekstraordinært med den resulterende sangen, er hvor elegant gitaristens monumentale musikalske ideer glir sømløst sammen med tekstens bitre, forslåtte poesi, som omhyggelig fremkaller redselen og meningsløsheten i det som fant sted på slagmarken: "I røyken, i gjørmen og blyet/Smell the fear and the feeling of dread/Soon be time to go over the wall/Rapid fire and the end of us all..."
Iron Maidens musikalske fremgang i det 21. århundret har i stor grad handlet om å utvide og utnytte mer åpenlyst progressive idealer, noe som har resultert i lengre låter, mer forseggjorte arrangementer og stadig mer oppslukende lyriske konsepter. Når Dance Of Death kom i butikkene i september 2003, Paschendale ut til å representere høydepunktet i denne tilnærmingen. Strukturelt inspirert, det er en mesterklasse mesterklasse i gåsehudfremkallende dynamikk, fra behersket, foruroligende stillhet til utbrudd av kraft og volum, alt drevet frem av Nicko McBrains drevet frem av Nicko McBrains spennende og uttrykksfulle trommespill. En umiddelbar show-stopper da Maiden dro ut på turné for å promotere det nye albumet, Paschendale ga også Bruce en mulighet til å gi seg selv en mulighet til å formidle det sanne dramaet som ligger i sangens mening og levering. Mens Bruce sang, syntes bandets scenografi å forvandle seg til en tåkete, bloddryppende slagmark, og det var på ingen måte første gang Iron Maidens legendarisk spektakulære liveshow så ut til å bli noe mer enn bare underholdning. Nostalgi tilsier kanskje at tidligere Maiden-låter blir hyllet med større regelmessighet, men Paschendale står som en av bandets største kreasjoner noensinne.
STEVE SIER: "Adrian kom opp med ideen til den. Jeg hjalp til med å arrangere og skrive den og ta den dit jeg følte at den trengte å gå. Men ja, det er bare en stor, episk låt. Det var en veldig morsom låt å spille, men man måtte konsentrere seg! Jeg var veldig fornøyd med hvordan den ble. Jeg vil gjerne spille den igjen, helt klart."

Helliget være ditt navn
(Number Of The Beast, 1982)

'I'm waiting in my cold cell/When the bell begins to chime...'
Hvis det var enkelt å skrive udødelige heavy metal-hymner, ville alle gjort det.
Iron Maiden mestret kunsten å skrive sanger som alle fans ønsker å skrike med på tidlig i karrieren, med umiddelbare publikumsfavoritter som Running Free og Wrathchild raskt inn i den etablerte metallkanonen.
Men det var ikke før bandets tredje album, deres første med Bruce Dickinson og en plate som skulle gjøre dem til superstjerner, at den siste finpussen ble lagt på Steve Harris' plan for maiden-sounden Maiden-lyden. The Number Of The Beast var full av definitive øyeblikk, fra Run To The Hills' hitlistebrytende raseri til Children Of The Damned's mørke melodrama, men det var det siste sporet på albumet som hadde størst og mest varig innvirkning.
Overfladisk sett, Hallowed Be Thy Name en sang om en mann som står foran henrettelse, og tankene hans mens han venter på "galgestangen". Sangen er et tidlig eksempel på den eksistensielle usikkerheten som Steve Harris siden har uttrykt jevnlig gjennom tekstene sine, men den er tydeligvis mye dypere i tematikk og tankegang enn den først gir inntrykk av.
Den dødsdømte mannens redsel for det ukjente, hans anger, hans fortvilelse og, når sangen nærmer seg slutten, en viss grad av aksept og overgivelse til tomrommet ... vel, la oss bare si at Helliget vorde ditt navn er ingen Party Hard. På noen måter var det et uventet dyptgripende utsagn fra et band som riktignok hadde vært innom store ideer før, men aldri med den presisjonen og poesien som Steve tryllet frem på The Number Of The Beast's eksplosive avslutning.
Mens Hallowed's tekster er absolutt mektige og minneverdige, ville de ikke hatt samme effekt på Maiden-trofaste og den bredere metalverdenen om ikke musikken som underbygger dem hadde holdt mål. Heldigvis for alle gjorde Steves enestående visjon det mulig for ham å nå sitt kreative mål om å forene dundrende, melodisk heavyrock med eventyrlige, progressive låtstrukturer. Fra den illevarslende, tilbakeholdne introen, med sine ringende klokker og Dave Murrays klassiske gitar, til de mange herlig flytende vendingene og svingene, alt gjennomsyret av Dave og Adrian Smiths lykksalige harmonier, Helliget være ditt navn er en plettfri minisymfoni. Som alle store historier har den en begynnelse, en midte og en slutt, men som alle store hymner har den også flere uforglemmelige hooks.
Utover å avslutte gjennombruddsalbumet deres på en fantastisk måte, Hallowed Be Thy Name også vært en utrolig viktig live-låt for Maiden opp gjennom tiårene. Den har tradisjonelt vært en avslutningssang, og var nærmest obligatorisk på bandets konserter fra den første fremføringen i 1982 til avslutningen av Final Frontier-turneen i O2 Arena i London i august 2011. Mange fans ble fortvilet da låten forsvant fra de påfølgende setlistene - selv om det må sies at Maiden har mer enn nok av gode låter å distrahere oss med - og det er ingen overdrivelse å si at gleden var ubegrenset da Hallowed.. ble reintrodusert til Book Of Souls-turneen.
Sangen, og Bruce Dickinsons høyenergiske krav om publikumsdeltakelse under den, har blitt en så stor del av Maidens liveopplevelse opp gjennom årene at det nå må være så godt som utenkelig at de noen gang kommer til å droppe den fra settene sine igjen. Eller, vi håper i hvert fall at det er tilfelle.
Med tanke på dens lengde og kompleksitet, Helliget være ditt navn trosset alle odds og blitt en av de største metalhymnene gjennom tidene. Den har blitt coveret ved utallige anledninger, særlig av Machine Head, Cradle Of Filth, Iced Earth og Dream Theater (sistnevnte har fremført The Number Of The Beast live i sin helhet i 2002), men det er også en av svært få sanger som har overskredet ren popularitet og gått inn i det emosjonelle stoffet i verdenen av heavy musikk.
Ikke rart at Steve Harris selv nevner den som sin favorittlåt av alle Maiden-låter. Hallowed Be Thy Name troner øverst på denne listen fordi den ikke bare er Iron Maidens beste låt noensinne - den er kanskje også den beste heavy metal-låten gjennom tidene.
STEVE SIER: "Hvis noen som aldri hadde hørt Maiden før - noen fra en annen planet eller noe - spurte deg om Maiden, hva ville du spilt for dem? Jeg tror Hallowed... er den rette. Det er alltid fint å la låter hvile hvis du har spilt dem i evigheter, for når du tar dem frem igjen er det spennende igjen. Det er alltid hyggelig å spille den."

"JEG SPILLER HALLOWED.. TIL NOEN SOM ALDRI HADDE HØRT MAIDEN"
DET ER DERES DEFINITIVE ØYEBLIKK, SIER STEVE HARRIS